Kreeka retoorika (Lysias, Isokrates, Demosthenes)
REFERAAT
Martin Leis

Sissejuhatus. Retoorika tähtsus Vana-Kreeka ühiskonnas

Me oleme harjunud mõtlema, et üks tsivilisatsiooni tunnuseid on kirjaliku sõna suulisest sõnast ülemaks tunnistamine. Tegelikult sai see seisukoht valdavaks alles kaheksateistkümnendal sajandil - valgustusajastul. Kolm sajandit peale alfabeetilise kirjasüsteemi kasutuselevõttu (s.o. klassikalisel ajajärgul V-IV saj. e. Kr.) eksisteeris Kreekas suur osa kirjandusteoseid küll juba kirjalikul kujul, ent sellegi poolest oli iidne Kreeka mitmeski mõttes suuline ühiskond, kus esikoht kultuuris kuulus suulisele kõnele. Suurem osa tollast kirjandust oli siiski mõeldud suuliseks jutustamiseks või isegi laulmiseks; küllaltki tavaline oli, et inimene isegi üksi olles luges teksti endale kõva häälega ette. Märkimisväärne on ka, et kirjalikke dokumente ei peetud neljanda sajandi keskpaigani e. Kr. isegi juriidiliselt adekvaatseks tõendusmaterjaliks. Ka Sokrates esitas oma filosoofilised tõekspidamised vestluse vormis ega kirjutanud kunagi midagi üles. Platon tema õpilasena pidas kirjasõna hariduses ja filosoofias ametlikult valeks meetodiks. Tõenäoliselt kirjutas ta oma enese tööd just seetõttu dialoogivormis, et taastekitada lugejas "suulise vestluse tunne". Oma elu lõpupoole otsustas ta arvatavasti oma kõige olulisemate mõtete üleskirjutamisest täielikult loobuda.
Ja mis antud referaadi kontekstis kõige tähtsam: kogu poliitika viidi läbi suuliselt. Demokraatliku Ateena linnriigi rahvakoosolekutel kuulasid kodanikud väitlusi otse n-ö laivis ja langetasid kohe sealsamas hääletamise teel ka otsuse. Seoses demokraatiate välakujunemisega sai retoorika e. kõnekunsti õppimine oli tähtsaks hariduseosaks - iga tsiviliseeritud mees Kreekas pidi olema võimeline avalikkuse ees hästi kõnelema.
Sõnad "retoorika" ja "retooriline" kannavad tänapäeval sageli negatiivseid konnotatsioone; selles nähakse tihti eelkõige kunsti vaidlustes lihtsalt võita, kasutades mistahes räpaseid kaudseid võtteid, mis hiilivad kõrvale vaidluse tegelikust sisust, nagu demagoogia, odav pateetika jms. "Retooriline küsimus" tähendab küsimust, millele ei eeldata vastust, vaid mille küsimisega lihtsalt tahetakse n-ö "retoorilise võtte korras" millelegi vihjata. Algselt aga olid asjalood mõneti teised. Eriti alates Aristotelesest nähti retoorikas eelkõige kunsti, kuidas veenvalt tõtt rääkida. Aristotelese loogika nimelt näitas, et kui mõlemad vaidluse pooled argumenteerivad loogiliselt, siis tõde võidab ja vale saab paljastatud. Paraku järeldub sellest ka, et ainuüksi õigest mõtlemisest ei piisa: selleks, et loogilisest mõttest sünniks praktilist kasu, on vaja, et see mõte ka kuulajatele pärale jõuaks. Ideed, et 1) asjadest on võimalik õigesti aru saada, 2) seda arusaama on võimalik õigesti väljendada ja 3) sellele vastavalt on võimalik õigesti käituda, nimetati retooriliseks ideaaliks, kusjuures retoorika ülesandeks jäi teine samm: tõe väljendamine.
Igaüks retoorikale muidugi alati nii hästi ei vaadanud. Varaseim teadaolev kriitika retoorika aadressil sisaldub Aristophanese 423. aasta komöödias "Pilved". Näidendis on episood väitlusest (read 889-1104) "Õiglase Kõne" ja "Ebaõiglase Kõne" vahel. Ebaõiglus teadvustab, et ta peaks tegelikult nõrgem olema, ent sõnalise trikitamise abil õnnestub tal tugevam alistada. 
Kõne põhiliikideks Vanas-Kreekas kujunesid kohtukõne, poliitiline kõne ja epideiktiline e. pidulik kõne.
Kirjanduslikuks žanriks muutus retoorika seoses sofistide, eriti Gorgiase, tegevusega, varasematest kõnedest, ehkki neid peeti kahtlemata palju, ei ole kirjalikke jälgi jäänud.

Lysias (u. 459 (teistel andmetel 444)-380 e. Kr.)

Ehkki sündinud Ateenas, oli Lysias segastel põhjustel metoik, s.o. kodanikuõigusteta välismaalane. Noor mehena elas ta mõned aastad ühes Ateena koloonias Lõuna-Itaalias. Seejärel pöördus ta tagasi Ateenasse ja hakkas juhtima perefirmat, mis tegeles kilpide tootmisega. Ent 404. aastal konfiskeerisid oligarhid, tuntud kui Kolmkümmend Türanni, tema vara ja tapsid tema venna; Lysiasel endal õnnestus napilt Megarasse põgeneda, kus ta ühines demokraatide liikumisega. Kui demokraatia Ateenas oli taastatud, anti talle autasuks kodanikuõigused. Ühtlasi õnnestus tal kohtus süüdistada Eratosthenest, meest, kes oli vastutav kahju eest, mis Lysiasele ja tema perele oli tehtud. Seda süüdistuskõnet peetaksegi Lysiase parimaks, kahjuks ei ole protsessi lõpptulemus teada. Teatavatel tehnilistel põhjustel olla ta tagatipuks ka kodakondsusest ilma jäänud... Seejärel töötas ta lühikest aega retoorikaõpetajana, alates umbes 401. aastast aga hakkas elukutseliseks logograafiks, s.o. meheks, kes kirjutab oma klientide eest kohtukõnesid. Sellega tegeles ta aktiivselt kuni umbes 380. aastani, tema tegelik surm võis saabuda ka mõni aeg hiljem. Meie ajani on jõudnud 34 kõnet, millest nii mõnegi kohta on peaaegu kindel, et need ei olnud tegelikult tema enda kirjutatud.
Lysiase tähtsus Kreeka retoorikale seisneb esiteks tema stiili elegantses lihtsuses, järgnevate sajandite jooksul sai tema kõnedest n-ö tavastiili mudel.
Tema teine oluline panus on ethopoeia leiutamine. See termin, tulnud sõnadest ethos - karakter ja poeia - tähistamine, tähistab Lysiase tehnikat arvestada kõnede koostamisel kõneleja iseloomu ja muude omadustega. Sageli kasutas ta ära mõnda kliendi loomulikku nõrkust, misläbi tal õnnestus tõsta tema üldist usutavust.
Näiteks ühes protsessis süüdistatakse üht vanamoelist ja nürivõitu mõtlemisega meest mõrvas. Lysias rõhutab neid omadusi veelgi ja tulemuseks on, et kohtunikel on raske uskuda, et selline inimene oleks oma naise armukesele salakavala lõksu seadnud. On kergem kujutleda teda tapmas äkkvihas, olles nood abielurikkumiselt kogemata tabanud. Sel juhul aga oli tema tegu seaduslik.
Vahel kasutab Lysias isiksuseomadusi ka otsesemalt. Paljudes tema süüdistuskõnedes, olles süüdistatava süü loogilise argumentatsiooni tõestanud, jätkab ta süüdistatava isiku diskrediteerimisega tema protsessi mittepuutuvate tegude ja iseloomujoonte põhjal. Näiteks kõnes Agoratuse vastu laiendab Lysias esialgset süüdistust seni, kuni lõpuks jääb mulje, et praktiliselt kõik Ateena õnnetused on selle nurjatu - ent tõenäoliselt tähtsusetu - kodaniku süü.
Ehkki tänapäeva kohtus ei oleks selline taktika vastuvõetav ning enamik kaasaegseid küllap kahtleks selle aususes, muudab see nende iidsete kõnede lugemise ometi nauditavamaks. Pealegi oli Kreeka kohtusüsteemis tugev rõhk tõenäosusel. Kui faktides võis kahelda - ja enamasti võis! - , siis tekkis küsimus, et mida kostja-taoline isik tõenäoliselt oleks teinud. Iseloom muutus seetõttu võtmesõnaks.
Kahjuks on väga väheste protsesside lõpptulemus teada. Kahtlemata olid mõned kliendid Lysiase kirjutatud kõnede päheõppimisel ja ettekandmisel edukamad kui teised. Samuti ei ole enamasti teada, milliste argumentidega tuli välja protsessi teine osapool. Küllap nii mõnedki Lysiase kliendid olid süüdi - või süüdistasid ebaõigelt - , nagu tänapäeva advokaatidel, nii ka Kreeka logograafidel tuli sageli ette, et nende poolt esitatud maailmavaade ühes protsessis sattus vastuollu tema enda argumentidega mõnes teises protsessis. Nende õigustus seisnes mõistagi selles, et igal kodanikul oli õigus oma kohtuasja parimale võimalikule esitusele. Lysias isiklikult võttis vastu ka juhtumeid, mis pakkusid talle lihtsalt juriidilisest või kunstilisest küljest huvi.
Lysiase kõned peegeldavad muuhulgas ka ilmekalt tollase Ateena ühiskonna elu-olu ja kombeid.

Isokrates (436-338 e. Kr.)

Isokrates oli Platonist mõni aasta vanem; kahtlemata tundis ta ka Sokratest.
Kui tema perekonna varandus oli Peloponnesose sõja käigus kaduma läinud, hakkas ta logograafiks. Umbes 390. aastal avas ta Ateenas retoorikakooli, kus ta õpetas järgneva neljakümne aasta vältel; paljudest tema õpilastest said tuntud rahvajuhid või kirjanikud. Isokratest peetakse sageli sofistlikuks õpetajaks: ta võttis õpetuse eest raha (mõnedel andmetel küll ainult välismaalastelt); pakkus juhiseid, kuidas teha avalikus sektoris edukat karjääri, ning kirjutas nn. mudel-kõnesid, mida tema järelkäijad siis imiteerisid. Ise ta siiski üritas meeleheitlikult tõestada, et ta ei ole sofist. Ta väitis, et õpetab filosoofiat, kunagi ei nimetanud ta oma õpetust retoorikaks. Tegelikult oligi tema suhtumine retoorikasse filosoofiline: vastuseks retoorikat kritiseerinud Platonile, kes oli väitnud, et retoorika on olemuselt vaid tühjade konventsioonide süsteem, mis ei kätke endas mingit tegelikku teadmist, üritas Isokrates just nimelt seda teadmist leida. Ta püüdis teha retoorikast teooriat, mis kirjeldab, kuidas mõtteid õigesti korraldada ja leida õiget momenti nende kasutamiseks. Retoorilised abivahendid (stiil jms.) peavad teenima vaid seda eesmärki.
Olles natuke üle kaheksakümne aasta vana, avastas Isokrates ühtäkki, et ateenlased suhtuvad temasse vaenulikult. Põhjuseks oli ilmselt tema rikastumine ning väärarvamused tema kooli kohta. Vastuseks Ateenale kirjutas ta kõne "Antidosis" (Vastumürk), mida võib vaadelda kui teatavat autobiograafilist seletuskirja. Isokrates kujutab ennast olevat kohtuprotsessil, kus otsustatakse, nagu Sokratese puhulgi, tema elu ja surma üle, süüdistatuna muuhulgas noorsoo rikkumises. Oma kõnes toob ta hulgaliselt tsitaate oma varasematest kõnedest, illustreerimaks oma pühendumust tõele, riigile ja kõrgetele moraalistandarditele. Oma koolist ta kahjuks eriti palju ei räägi, mainib vaid oma kuulsaimat õpilast Timotheust, kellest sai hiljem kindral. Timotheus olla olnud väga intelligentne, ent esmapilgul ülbevõitu. Kõnes on huvitav lõik, kus Isokrates kirjeldab, kuidas ta oli üritanud Timotheust PR-i alal aidata.
Isokratese käsituses oli retoorika tähtsaim üldhariduslik õppeaine. Isokratest peetaksegi teatud mõttes liberaalse koolihariduse isaks: oma "Antidosises" esitas ta semiootikutele kindlasti huvipakkuva õppeprogrammi, mis ei ole kuigi praktiline ega luba erilisi väljavaateid karjääriks, ent see-eest teravdab mõistust. Sellist mõtte-treenimist nimetaski Isokrates filosoofiaks, vastandades seda gümnastikale, mis seisnes keha treenimises. Samas hoiatab ta, et paljalt filosoofilistele mõtisklustele ei tohiks siiski liiga palju aega pühendada; seejuures naeruvääristab ta eelsokraatilisi filosoofe, s.h. Empedoklest ja Parmenidest, ning Gorgiase katset tõestada, et mitte midagi ei eksisteeri. Ehkki Platonit otsesõnu ei mainita, võib kõnest välja lugeda, et Platoni Akadeemia epistemoloogilia ja ontoloogia on puhas ajaraiskamine.
Võrreldes Lysiase ja Demosthenesega sobituvad Isokratese kõned paremini kirjalikku kui suulisse diskursusse. Ta viljeles pigem pidulikku, vähem poliitilist ja kohtukõnet, argumentatsioonile eelistas stiili ja jõulisusele sujuvust. Ehkki ta käsiraamatuid teadaolevalt ei kirjutanud, said tema kõnedest (eelkõige "Sofistide vastu" ja "Antidosis") pikaks ajaks kõnekunsti šabloonid, mis mõjutasid muuhulgas ka Cicerot ja Quintilianst. Hellenismi perioodil said tema retoorikakooli eeskujul loodud õppeasutustest omamoodi vanaaja ülikoolid.

Demosthenes (384-322 e. Kr.)

Demosthenes oli Aristotelese täpne kaasaegne - nende sünni- ja surma-aastad kattuvad.
Ta alustas karjääri kohtutes ja jätkas juhtiva kõnelejana rahvakoosolekutel, kus ta toetas konservatiiv Eubuluse ideid. Ta nägi Makedoonia kasvavas võimsuses ohtu ning püüdis paljudes, iseenesest hiilgavates, kõnedes ärgitada kaaskodanikke tegudele Makedoonia kuninga Filippos II vastu, ent edutult: Ateena kaotas iseseisvuse. Tema elu lõppu varjutasid süüdistused, et ta olla Aleksander Suure varahoidjalt Harpaluselt pistist võtnud. Ta mõisteti süüdi ning talle määrati ilmatu trahv, mida ta ei suutnud maksta. Demosthenes põgenes eksiili. Pärast Aleksandri surma 322. aastal kutsuti ta Ateenasse tagasi ning lühikest aega oli ta soosingus, ent hiljem samal aastal pidid kreeklased makedoonlastele siiski alistuma ning Demosthenes mõisteti surma. Ta põgenes Calauria saarele ning, olles makedoonlaste poolt taga aetud, võttis seal ise mürki.
Demosthenesele on aegade jooksul omistatud kuuskümmend kõnet, erootiline essee, kõnesissejuhatuste kogumik ja mõned kirjad. Neist nelikümmend üks kõnet, sissejuhatused ja võib-olla ka paar kirja arvatakse olevat ka tegelikult tema kirjutatud.
Demosthenese esimene teadaolev kõne pärineb ajast, kui ta oli kahekümne ühe aastane. See oli süüdistuskõne tema hooldaja ja eestkostja Aphobuse vastu, kes olla Demosthenese perekonna varandust kuritarvitanud. Kõne on tolle aja kohta igati märkimisväärne: esitatud tõendid on asjassepuutuvad ja ulatuslikud. Tõenäosusargument (vt. Lysias) leiab vaid harva kasutust.
Teine kõne Aphobuse vastu, vastus süüdistusele, et Demosthenese isa olla olnud suur maksuvõlglane, on vähem muljetavaldav. Otseseid tõendeid ei olnud nähtavasti kuskilt võtta, kuna süüdistus tuli protsessi käigus ootamatult.
Kolmandas kõnes Aphobuse vastu tuleb Demosthenesel kaitsta oma tunnistajat Phanust, keda Aphobus süüdistab valelikkuses. Süüdistuse iseloom oli säärane, et otseseid tõendeid ei olnud saadaval ning kasutada tuli tõenäosusargumenti. Siiski on see kõne argumentide iseloomu ja üldise stiili poolest äärmiselt mitmekesine: näiteks sisaldab ta Demosthenese Aphobuse kujuteldavat vaidlust.
Protsess lõppes Demosthenese võiduga, ehkki perekonna pärandist õnnestus tal lõppkokkuvõttes kätte saada vaid väikene osa. Tema kõned aga olid talle andnud hea oraatori imidži, mis viis ta logograafi karjääri juurde. Võrreldes Lysiasega oli ta klientide valikul pirtsakam: ta eelistas vaestele rikkaid ja võlgnikele võlausaldajaid. Ka tema ei muretsenud kuigivõrd selle pärast, et tema argumendid erinevates kohtuasjades järjekindlad oleksid. Näiteks kaitses ta kord pankur Phormiot, kellelt keegi Apollodorus nõudis suurt rahasummat. Demosthenes tõestas veenvalt, et igasugune võlgnevus oli juba kakskümmend viis aastat tagasi lahendatud ja et küsimuse taasavamine on õigupoolest seadusevastane. Lisaks maalis ta pildi Apollodorusest kui ahnepäitsust ja raiskajast, keda isegi tema oma isa ei usalda, samas kirjeldas Phormiot kui auväärset ja heldet patriooti. Viimane võitiski protsessi ülekaalukalt - Apollodorus ei saanud viiendikkugi häältest. Ent ta ei andnud kergesti alla ja süüdistas üht väheolulist Phormio tunnistajat, Stephanust, valetunnistuse andmises. Seekord aga kirjutas Demosthenes kõne Apollodorusele, mis mitte ainult ei toetanud tema väiteid, vaid ka ründas teravalt tema endist klienti ja sõpra, Phormiot.
Demosthenese edu eraasjades andis talle võimaluse kirjutada ka poliitilisi kõnesid, millega kaasnes suurem avalik tähelepanu ja kuulsus. Tema tähtsamad kõned sellest perioodist on Olynthose kõned ja Kõned Filippose vastu, kus ta üritab ateenlasi veenda makedoonlaste vastu sõtta minema.
Tema kõnesid iseloomustab kliendi iseloomu veenev esitamine ning selgus ja jõulisus jutustamises. Demosthenes suutis konstrueerida loogilisi tõestusi jätmata muljet salakavalusest. Ta valdas suurepäraselt kõiki stiile ning kasutas iseäranis osavalt ära kreeka keele rütmi, s.o. pikkade ja lühikeste silpide vaheldumist.

R:

1. George A. Kennedy "A New History of Classical Rhetoric" (Princeton University Press 1994)
2. Rosalind Thomas "Literacy and Orality in Ancient Greece" (Cambridge University Press 1995)
3. Wikipedia: http://en.wikipedia.org/wiki/Rhetoric (külast. 23. ja 24. jaanuar 2006)
4. Kultuurilugu I "Vana-Kreeka kultuur" (üliõpilaste poolt koostatud konspekt 2001)