9. Magadha-Maurya ajajärgu kultuur .
 
II loengus ma jutustasin, et II aastatuhande lõpul ja I aastatuhande algul tekkisid Gangese orus mõned väikesed sõltumatud riigid, mis koosnesid arvukatest kogukondadest, mis allusid keskvalitsuse võimule. Nimetatud riikide seisundit, nende riiklikku struktuuri ja ühiskondlikku korda valgustavad nn. “Manu seadused” (“Manavadharma�astra” – dharma�astratest tuntuim teos,  reeglite kogu, mis on   olnud india pärimusliku ühiskonnaõpetuse ja õiguse alusteos ja mis omistati legendaarsele esimesele inimesele Manule, kes need seadused olevad saanud jumalailt; Manu seadusi oli korduvalt ümber tehtud ja redigeeritud ning oma lõpliku kuju said nad esimestel sajanditel pKr). (“Manu seaduste” kohta iseseisvalt: Struve, lk. 472-490).
Varajaste riikide/impeeriumide teke ja õitsemine Vana-Indias oli samal ajal, mil tekkis ja hakkas levima budism. Varabudistliku teoste järgi Buddha elas kas 566-486 või 563-483, või 560-480 (india ajaloolaste järgi – isegi 623-543). Praegu buddoloogias (vähemalt 16 aastat tagasi Göttingenis oli selle teemale pühendatud rahvusvaheline seminar) on levinud teised Buddha eluaastad: kas 480-400 või 430-350! Aga kõik võib muutuda veel mitu korda... Nii või naa, aga tema eluajal Põhja-Indias oli 16 mahadžanapada´d (“suurriik”). Teised riigid ja kuningriigid ei olnud nii suured ja võimukad. Puraanides räägitakse 175 riikidest... Need mahadžanapadad (vt. N12 ja lk. 203): Anga, Magadha, Vridži (Vadža), Kosala (Ko�ala), Kasi (Ka�i), Pančala, Vamsa (Vatsa, pealinn - Kau�ambi), Čedi, Kuru, Malla, Gandhara, Kambodža; siit – kagusse: Avanti (Dekkani kirdes, pealinn Udžajani),  sealt – põhjapoole:  Maččha (Matsja, pealinn – Bajrat), siit  idapoole – Surasena (�urasena,  pealinn – Mathura) ja alla: Assaka (Ašmaka,  Avantist kagupoolel). Järk-järgult ühed mahadžanapadad laiendasid oma territooriumi, teised aga olid alistatud.  Põhja-India tähtsaimaks poliitiliseks tsentrumiks oli Magadha, mis  asetses Gangese alamjooksul ja ulatus kuni deltani, kus paiknesid teised riigid. Esmakordselt see nimetus mainitakse “Atharvavedas” (~IX-VII), hiljem – paljudes vanaindia teoses: brahmaanades, aranjakades, eepilistes poeemides, �astrades, puraanides jne. Magadha omas soodsat poliitilist asendit, sest ta asetses paljude riikide keskel (+ kõikjal jõed = > laevandus, kaubandus, irrigatsioon). Ta paiknes mõlemal pool Gangese kallast Bengaalia viljakaimas osas, kus valitses kuum ning niiske kliima ja kasvasid igasugused troopilised taimed (+ maapõuevarad, näiteks, metallid). Magadha pealinnaks oli Radžagriha – linn mis juba vara-Magadha ajajärgul oli üks kuuest India peamisest linnadest. Magadha vara-dünastiline ajalugu on halvasti teatud. Esimese aastatuhande algul (või I a-nde esimesel poolel) Magadhas valitseva legendaarse dünastia aeg oli brahmanistlikku korra ülimaks õitseajaks. Varnasüsteem asetas õigusetusse seisundisse mitte ainult �udrad, vaid ka vai�jad; samuti oli langenud k�atrijate tähtsus, kellele kunagi kümne suguharu sangarliku sõja ajal kuulus ühiskonnas esikoht. Mälestused sellest elasid veel rahvaeeposes, lauludes ja legendides. Sel ajajärgul otsisid k�atrijad nähtavasti head juhust oma varema positsiooni ennistamiseks. Me ei tunne selle brahmanide ja k�atrijate vahel toimunud võitluse ajalugu. Legendide järgi, VII sajandil esines paljudes riikides paleeriigipöördeid, mille tõttu pääsesid valitsema k�atrijate dünastiad. Aastal 642 (?) sai ka Magadhas valitsejaks k�atrija Sisunaga (?? Sisunaga või Šišunaga valitses V-IV), kes kukutas troonilt brahmanide pooldava legendaarse Pradijota (?) dünastia viimase esindaja (Struve järgi). Toetudes kšatrijavarnale ja džainistide abile, võisid Magadha kuningad relva jõul oma valdusi tunduvalt laiendada ja alistada kõik ümberkaudsed maad. Selle dünastia viies kuningas Bimbisara (545/3/2 - 493/2/1) suutis kauaaegse valitsemise kestel riigi positsiooni tunduvalt tugevdada. Ta sõlmis abielusid naaber- riikide (Ko�ala ja t.) printsessidega ja tegi need riigid faktiliselt sõltuvateks. Ta alistas relva jõul mõned sõnakuulmatud riigid. Džainistide legendide järgi oli Bimbisara Mahavirale ema poolt sugulane ja olevat soodustanud džainismi levimist.  Budistlikud legendid aga väidavad vastupidist, et Bimbisara oli esimene Magadha kuningas, kes omandas Buddha õpetuse vahetult temalt endalt. Bimbisara poeg Adžatašatru  (493-461) oli ühe valdkonna asehalduriks. Ta surmas oma isa ja sai kuningaks. Trooni anastanud Adžatašatru sai brahmanistliku korra äge kaitsja. Adžatašatru  ajal muutus Magadha riik väga võimsaks. Ta piirid avardusid vallutatud naaberriikide arvel, mis asetsesid üles piki Gangest, samuti aga deltas, Bengaali lahe ääres alistatud piirkondade arvel. Ainseks tõsiseks Magadha “rivaaliks” jäi Avanti riik. Budistliku legendi järgi leidis Adžatašatru ajal aset esimene budistlik koosolek, kokkusõit, “kirikukogu” (tegelikult kirikut ei olnud üldse!) ehk kontsiil, kus töötati välja budistliku usudoktriini reeglid. Adžatašatru valitsemise kaheksandal aastal –  486 – (lõuna, s.t. paali kroonikate järgi) suri Buddha. Paali kroonikate järgi selle ja järgmise dünastia Magadha kuningad ja nende valitsemise kestvus:  Bimbisara (52), Adžatašatru (32), Udaiabhada (16), Anuruddha ja Munda (8), Nagadasaka (24), Šišunaga (Susunaga, 18), Kala�oka (Kalasoka, 28) ja tema pojad (22). S.t. aastad 545-345. Aga puraanid annavad teised andmed (igas puraanis – omad andmed!). 
Lääne-India VI-IV. Tol ajal, kui Gangese ja Jamuna (Džamna) orus toimus ajaloolises arenemiskäigus kestev võitlus suguharude vahel, kui tekkisid suguharude ja riikide liidud ning kerkisid ühed dünastiad ja langesid teised, tol ajal, kui seal tekkisid igasugused filosoofilised ja usundisüsteemid, oli pilt Punjabis/Pendžabis (Lääne-Indias, Induse ja viie jõe vesikonnas) hoopis teissugune. Ees-India loodepiirkondades, mis asetsesid sealpool suurt Thari kõrbe, säilisid kogukondliku korra endised vormid. Brahmanism, �ramanite liikumine ei puudutanud Punjabit ja Sindi. Siin peatunud aariate suguharud segunesid põlisrahvaga, kusjuures tekkis hulk väikesi külakogukondi, kus säilisid sugukondlik-suguharulise korra igandid. Suguharupeaks oli juht-radža. Mõnedes suguharudes valitsesid korraga isegi mitu radžad. Need olid nähtavasti nood rahvad, keda kreeklased nimetasid “vabadeks hindudeks”, india poeemid aga aratta´teks, s.o. “ilma kuningata inimesteks”. Mingi väikeste riikide ja suguharude konglomeraat. Mõned piirkonnad Induse jõgikonnas olid vallutanud pärslased. Juba Ahhemeniidide dünastia (558-330) rajaja kuningas Küros II (+530) alistas asvaagid ja gandhaarad,  kes elunesid Punjabi/Pandžabi läänepoolses osas, ja indialased olid sunnitud maksma talle andamit. Hiljem kuningas Dareios I (522-486) Behistuni (Bisutuni või Bisistuni) raidkirjas kirjutas, et “Ahuramazda tahtel” sai ta Gandhaara. Dareios alistas Punjabis terve rea teisi suguharusid ja lõi gandhaaria satraapia, kes maksis iga aasta 170 talenti kullas. Pärast seda, kui Skylax´i ekspeditsioon 517.a. sõitis mereteed  kaudu Induse suudmesse, avastati meretee Indiasse ümber Araabia. Skylax, kreeka meresõitja ja geograaf tegi Dareiose ülesandel uurimisretke Induse jõge pärivoolu ja piki Pärsia ning Araabia rannikut Suessi maakitsuseni. Seepeale alistas Dareios Induse suudme läheduses olevad piirkonnad, millest loodi Hind´i satraapia, kes maksis oma maksud – 360 talenti – kullaliivas. Kuid pärslased suutsid vallutada siiski ainult India läänepoolsed piirkonnad. Pandžab ja Sind jäid alistamata. (Kirde-India kuningas Poros, Aleksander Suure sõjakäik Indiasse: Struve, 500-501). 
VI.sajandi lõpus ja V. sajandi alguses, kui Induse oru hõivasid Iraani Ahhemeniidid  tugevnes Gangese oru idaosas Magadha, kus valitsesid Bimbisara ja Adžatašatru. Adžatašatrut tabas tema isa saatus: ka tema surmas ta oma poeg Udaiabhada (ehk Udain) (461-445). Tema valitsemisajal Magadhast sai IV sajandi keskel Põhja-India võimsaim riik. Magadha pealinn oli viidud Radžagrihast Pataliputra´sse, mis asus Gangesel Sadanira jõe suubumise kohal ja millest sai varsti kogu Põhja-India suurim keskus. Linn omas soodsat asendit laevasõiduks kõlbliku jõe ääres ja kasvas seetõttu kiiresti. Poolteist sada aastate pärast võis kreeklane Megasthenes rääkida Pataliputrast kui India kõige toredamast linnast (M. – IV-III, geograaf ja etnograaf, kes viibis Seleukos Nikatori ülesandel 302. ja 291. aastate vahel mitu korda Indias Čandragupta õukonnas Pataliputras. Megasthenese teos “Indika” on antiikaja väärtuslikem India kirjeldus (varnadest, budistidest, braahmanitest jne.). Seleukos I Nikator – Aleksander Suure väepealik; aastast 323 – satraap, 305 – Seleukiidide dünastia (312-64 eKr) ja riigi rajaja ja kuningas, S. mõrvati a. 281.). Magadha riik suurenes Gangese ülemjooksul ja Pandžabis (Punjabis) vallutatud maade arvel. Lõunas ulatusid tema piirid Vindhja mägedeni (Dekkani põhjal). Induse ja Gangese jõgikonnad ühendati heade teedega, mis läbisid ka Thari kõrve. See soodustas kaubanduse arenemist Pärsia suurriigiga, kus tol ajal valitsesid Dareios I järglased. Pärsia alla kuulus tol ajal kogu Iraani kiltmaa kuni Induseni ja kõik Vana-Idamaade riigid kuni Vahe- ja Egeuse mereni. Uue dünastia (�ai�unagide d.) rajaja – �i�unaga (413-395), kes vallutas Avanti (s.t. et Lääne-India suurem osa oli �ai�unagide käes), siis Kala�oka  ja tema järglased, viimased �ai�unagid. Budistliku legendi järgi kutsuti Kala�oka valitsemisajal kokku teine budistlik kokkusõit, jätkati budistliku doktriini kujundamist. Magadha võit (V algul) ja Nanda dünastia (IV), kuningas Agrames, armee toetamine �udra, kelle isaks oli habemeajaja (Ugrasena? siis esimene, “mahananda”), Nanda impeerium, välispoliitika, pealegi terve India  (kõik Gangese oru riigid, Kalinga -Dekkani osa), Maurja dünastia (Čandragupta, Bindusara, A�oka ja India poliitiline kord ja kultuur tema valitsemise ajal), �unga dünastia – iseseisvalt, Struve: 501-513.   
Info budismist VI. klassi õpikus (Jüri Selirand?): 6.-5. sajandil tekkis Indias uue usulise õpetusena budism. Hiljem kujunes see ristiusu ja islami kõrval üheks kolmest maailmausundist. Budismi järgi on elu kõrgeimaks eesmärgiks saavutada õndsusseisund ehk nirvaana. Sellega saab inimesest virgunu ehk buda. Budism õpetab inimesi suhtuma üksteistesse kaastundlikult, sallivalt ja abivalmilt. Budismi rajajaks oli �akjamuni, kes esimesena jõudis nirvaanasse. �akjamunil tekkis eluajal palju järgijaid. Edaspidi leidis budism samuti palju toetajaid, sest see rõhutas kõigi inimeste võrdsust. Kuigi budismi mõju kõigile eluvaldustele oli suur, ei saanud sellest Indias kunagi massilist ja valitsevat usundit. Kagu-, Ida- ja Sise-Aasia maadel on budismi mõju kestnud tänapäevani.19. sajandi lõpust peale järgitakse budismi vähesel määral peale India ka Lääne-Euroopas ja USA-s. Budismi levimisega ja India ühendamisega algas I aastatuhande teisel poolel eKr hoogne kunsti arenemine. Kuningas A�oka (273-232) laskis budismi pühadesse paikadesse püstitada mitmekümnetonnised mälestussambad budistlike sümbolitega ja ümmarguselt 84 000 massiivset kivist kuppelehitist. Tuntuim kivisammas (Sarnathis) on kaunistatud ülaosas nelja lõvikujuga. Erinevatesse ilmakaartesse vaatavad lõvid näivad valvavat riigi piire. Sarnathi kivisamba neli lõvi on praegu India riigivapil. Kuppelehitisi ümbritsevad nelja väravaga piirdeaiad. Ehitisi kaunistati inim- ja loomakujudega, budismi sümboliseerivate rataste ja päevavarjudega. Kitsapihalised ning laiapuusalised haldjakujutised kehastavad tolleaegseid arusaamu naiseilust. Kaljusse raiuti koobastempleid ja kloostreid, mille kaunistused matkivad puuarhitektuuri. Rikkalikult kaunistatud sissekäigu kohal on aken, altariruum on kuplikujuline. Sambaid on kaunistatud ka ratsanikekujudega. Hiljem said kiviraidurite meelisobjektideks mõtiskleva Buddha kujud. Tuhanded ja tuhanded India raidkunstiteosed annavad suurepäraselt edasi Vana-India loodust ja tollaste inimeste tegevust. 
Info budismist keskkooli õpikust “Muistne kirjandus”(Tln, 1997; H.Udam): VI-V sajandil eKr tekkis Indias uus usuline pärimus budism, mis vastandas end veedadest alguse saanud hindu pärimusele. Budismis oli olulisim veedade kui usulise ilmutuse ja sellest alguse saanud pärimusliku elukorra eitamine, millega kaasnes hindu ühiskonnale eriomase kastikorra <?! – I.A> mittetunnustamine. Hindu pärimuse kohaselt jagunevad inimesed neljaks k a s t i k s (portugali keeles casta “puhas”<?!: “sugu, põlvkond” – I.A.> ehk v a r n a k s (sansk. varna “värv” <aga samuti “kate, “värv, kest/ümbris, rass, sisu, liik, olemus, erikuju” jne – I.A.>): braahmaniteks, k�atrijateks, vai�jadeks ja �uudradeks. Keegi ei saa oma seisundit ühiskonnas vabalt valida, vaid pärib oma kuulumise kasti ehk varnasse vanemailt. Seetõttu ei saa keegi astuda hindu usundisse, hinduks saab vaid hindu perekonnas sündides. Budismi koguduse (sangha – <“kogundus” – I.A.>) liikmed, seevastu, jagunevad vaid ilmikuteks ja munkadeks ning on vabad kõikidest pärimuslikest sidemetest. Usundi rajaja Gautama Siddharta ehk �akjamuni tiitli Buddha (sanskr. “ärganu, valgustunu”) järgi nimetatakse seda pärimust budismiks. Budismi suurt kirjavara hakati kirja panema tolle aja rahvakeeltes, mida nimetati praakrititeks (sansk. prakriti “looduslik”, <“loomulik, esialgne” – I.A.>). Budismi algusaja rahvakeeltest oli kõige olulisem paali keel, kuid budismi teoseid kirjutati ka üldlevinud kirjakeeles sanskritis. Budistid kasutasid meeleldi juba olemas olevaid pärimusi, tuntud ainest ja usuõpetuslikku sõnavara, mis Buddha õpetuse kontekstis sai aga varasemast hoopis erineva tähenduse.