8. Vana-India eepos: “Mahabharata”, “Ramajana”.

 “Mahābhārata” (“[Jutt] suurest Bharata järglaste [lahingust]”) on maailma mahukamaid luuleteoseid. Ta koosneb 106 000 paarisvärsist, mis jagunevad 18 osaks. Värsivormid, milles eepos on kirja pandud, nimetatakse �loka’ks (peamine eepiline värsimõõt või stroof, mis koosneb kahest 16-silbilist poolvärsist (st et 32-st silpi igas šlokas), igaüks neist jaotakse tsesuuriga kaheks osaks). Tänapäeval tuntakse eepose teksti XV/XVI sajandi käsikirjade põhjal; tema tekkeaega täpselt ei teata, arvatakse, et varased süžee sündmused olid II a-nde eKr lõpus ja I a-nde alguses. (Ühed arvavad, et eepose kulminatsioon –  lahing Kuruk�etras (Kuru väljakull) – toimus  XIV, teised – isegi IX, vanaindialaste traditsiooni järgi – aastal ~ 3102 või 2449 eKr). Arvatakse, et MB kujunes ajavahemikus ~ IX-V/IV eKr. Pärimuse järgi oli MB autoriks suur ri�i (brahman)Vjasa. Vanemates osades sisaldub MB ainest, mis esineb juba veedades, kuid põhilises osas on eepose ainestik uudne. MB  tekkis noist sõjalauludest ja rahvapärimustest mis kujunesid suguharudevaheliste sõdade päevil. Suust suhu edasiandmisel kasvasid eepose põhituuma ümber üha uued episoodid, vanad töötati ümber ja selle tagajärjel tuhmusid sõjaka ja heroilise eepose kontuurid. Poeemi põhisüžeeks on jutustus kümne suguharu võitlusest. Poeemis jutustatakse, kuidas kümme suguharu tungisid preester Vi�vamitra juhtumisel, kes ise kuulus bhaarata (vt k.) suguharusse, triitsude vastu, kes olid asunud Gangese lisajõe Jamuna (Džamna) ülemjooksul. Pärast kauakestvaid lahinguid tõrjuti triitsud itta, kus nad sulasid ühte ko�ala (koosala) suguharudega, bhaaratad aga asusid elama nende territooriumile. Triitsud asutasid ühele Gangese lisajõele oma pealinna Ajodhja ja lõid oma “päikese”-dünastia. Jamuna äärde elama asunud bhaaratad aga rajasid Hastinapura, “elevantide linna”, milles valitses nende “kuu”-dunastia. Kui oli möödunud kuus põlve, abiellus bhaaratate kuningas Samvarana päikesedünastia (vt. vihik.) kuningannaga. Nende abielust sündinud poeg Kuru oli uue päikesedünastia rajaja. Edasi jutustatakse MB-s, et Kuru kuninga sugupuu lõhenes kaheks vaenuliseks haruks, Kuru ja Pandu suguharuks. Nende vahel puhkes võitlus Hastinapuri trooni pärast. Eeposes MB-s vestetaksegi peamiselt võitlusest kahe radžade perekonna – Pandavade ja Kauravade vahel. Hastinapuri linnas valitses pime kuningas Dhritarāštra. Tegelikult oleks riiki pidanud valitsema tema terve vend Pāndu (mõlemad – Vjasa pojad), kuid ta oli loobunud troonist ja elas oma perega erakuna Himaalaja mägedes. Ta suri, kui tema viis poega olid veel väikesed. Pandu pojad ehk Pāndavad: Judhi�thira –“Võitluses Vankumatu”, Bhīma – “Hirmus”, Ardžuna – “Valge”, ning Nakula ja Sahadeva. Tegelikult Ardžuna, kolmas poeg, on MB peakangelane. Ardžuna oli suure jumala Indra ja Pandu naise Kunti poeg. Kuigi Kunti oli abielus Panduga, oli mehele peale pandud needus, et ta ei või kunagi lapsi sigitada. Kunti eostas Ardžuna ja teised Pandavad erinevate jumalate poole palvetades (Judhi�thira – Dharmalt, Bhīma – Vājult, Ardžuna – Indralt; seepeale laenas Pandu loitsu lisanaisele Madrile, kellele A�vinid soetasid kaksikud Nakula ja Sahadeva). Pandavad kasvasid koos Dhritara�tra saja pojaga – nemad olid Kuru pojad ehk Kauravad (Durjodhana, Duh�asana jt) – vanaonu Bhīšma hoole all sõja- ja võitluskunstide headeks tundjateks. Kuj nad olid noormeheikka jõudnud, korraldati nende vahel võitlusmäng. Selgus, et sõjakunste valdavad kõige paremini Pandu pojad Ardžuna ja Judhi�thira. Rahvas hakkas nõudma, et riiki asuks valitsema õigusjärgne troonipärija – kõige vanem Pandava, s.t. Judhi�thira. Kauravad muutusid kadedaks ja nad hakkasid välja mõtlema Pandavate hävitamise plaani. Sellest teada saanud, läksid Pandavad maapakku. Vana Bhi�ma veenis Kauravaid lepitust otsima. Ühe suure riigi (Pantšāla/Pančala) kuningas lubas oma tütre naiseks sellele, kes tabab noolega läbi keerleva kodaratega ratta selle taga puu otsas rippuva kuldkalakese silma. Võistlema kogunesid ülikud kogu Indiast. Vägitegu oli jõukohane aga ainult ühele Pandavale, Ardžunale, kes naituski kuningatütrega (tegelikult saab Pant�ala printsess Draupadīst viie Pandava ühine abikaasa, mis polnud indoeuroopa rahvastel kombeks). Pandavad naasevad ja saavad päruseks poole kuningriiki, kus nad asutavad uue  pealinna Indraprastha, tulevase Dehli, Jamuna kallastel umbes sada kilomeetrit Hastinapurast edelas. Nad ehitasid endale  toreda palee. Keset selle linna toredust korraldatud peol sattus vanim Kauravatest Durjodhana aga üldiseks naerualuseks ja hakkas seejärel unistama Pandavate hävitamisest. Juhuse selleks andis täringumäng. Judhi�thira, Pandavate vanim vend, kaotas täringumängus kogu Pandavade varanduse, riigi, vennad, nende naise ja iseendagi. Selle hüvitamiseks pidid Pandavad elama kolmteist aastat metsas nii, et neid keegi ära ei tunne. Kui aeg oli möödunud, püüti neid Kauravatega taas lepitada – saadikuks oli Pandu-vendade sõber Kri�na, – kuid ülbe Durjodhana oli veendunud, et võidab Pandavad sõjas. Siis puhkes võitlus valduste pärast Pandavade ja Kauravade vahel, kes kumbki tõmbasid võitlusse kaasa neid toetavad hõimud. Pandavadega liitusid suguharud, kes elasid lõuna pool Gangest kuni Vindhja mägedeni; Kauravadega aga ühinesid rahvad, kes elasid Gangese ja Himaalaja vahelises piirkonnas. Kõik Aarjavarta rahvad võtsid osa lahingust, mis kestis kaheksateist päeva. Isegi jumalad võtsid võitlusest osa, abistades kord üht, kord teist poolt. Järgneski lahing tohutu suurte vägede osavõtul. See oli ülimalt äge ja kuigi jumalad kinkisid oma relvad ühele Pandavale, kestis otsustav lahing vastaste vahel kaheksateist päeva vahelduva eduga, tuues kaasa hulgaliselt langenuid ja haavatuid. Lõpuks kaldus ülekaal Pandavadele; võitsid siiski Pandavad, kõik Kauravad said surma, Pandavad jäid ellu ja okupeerisid pidulikult Hastinapura ning said kuningateks. Judhi�thirast sai võimas kuningas. Valitsenud mõni aeg, loovus ta trooni Ardžuna pojapojale, kes oli Pandavate ainus ellujäänud järglane. Hastinapuras nende kuningate kuudünastia elas veel kakskümmend põlve. 
Lisaks põhisüžeele on MB-s mitmeid kõrvallugusid: “Abhidžnjanašakuntala” (“Jutt /legend �akuntalast”), “Nala ja Damajanti”, “Jutt Savitrist”,  “Anugita”, sankhja ja jooga õpetuse sisaldav “Mok�adharma” jt. Aga MB kõige kuulsam ja olulisem osa on “Bhagavadgita” (“Jumalik/Issanda laul”). See poeem kuulub MB kuuendasse ossa (“Raamat Bhi�mast”, peatükid  23-40 või 25-42) ja selle aineseks on episood Kuruk�etral enne Kauravate ja Pandavate vahelise lahingu algust: sõjaväed on Kuru väljale üles rivistatud ja ootavad märguannet. Ardžuna on meeleheitel, sest tema vastas on ta enese hõimlased, sugulased, sõbrad ja õpetaja Bhi�ma. Inimliku arusaamise järgi ei tohiks ta nende vastu kätt tõsta. Siis aga pöördub tema poole ta sõjavankrijuht Kri�na, kes tegelikult on jumal Vi�nu kehastus, ja käsib täita oma kohust – lahing peab toimuma selleks, et taastuks õige maailma kord (Dharma: dura lex sed lex). Indias
räägitakse, et “Mahabharata” on viies veeda.  Mõnikord lisatakse “Mahabharatale” 19. osana eepos “Harivam�a”, mis jutustab jumal Vi�nu avataara Kri�na ehk Hari põlvnemislugu.

Poeemis “Mahabharata” on säilinud kajastusi Gangese orgu tunginud suguharude tõelisest võitlusest. Asunud sinna, hakkavad suguharud üha sagedamini ründama neile võõrast Dekkani elanikkonda. need sündmused peegeldusid oma korda teises suures eepilises teoses “Rāmājana”. Pärimuse järgi lõi selle eepose muistne luuletaja, india luulekunsti ja eepilise luule värsivormi, 32-silbilise �loka leiutaja Valmiki. Tema elulugu on legendilaadne. Noorena oli Valmiki ohtlik röövel. Targa ehk ri�i Narada manitsuse mõjul tardus ta sügavasse mõtlusesse aga märganud, kuidas sipelgad ta ümber endale pesa ehitasid. nende järgi sai ta endale ka nime (sanskr. valmiki on “sipelgas”). Askeesi varal lunastas ta oma eksimused, sai selgeltnägijaks ja lõi jumal Brahma palvel eepose “Ramajana”, mis koosneb ligikaudu 24 000 �lokast ja jaguneb 7 raamatuks. Arvatakse, et R-s  kujutakse ~IV-II eKr, praegusel kujul oli eepos olemas juba II pKr. Eeposes jutustatakse, et Ajodhjas elas kuningas Da�aratha, keda peeti Manu, kõigi inimeste esiisa järeltulijaks. Et endale poega saada, korraldab Da�aratha saja hobuse ohverdamise peo (maha a�vamedha). Samal ajal alustas aga kurjade vaimude valitseja Ravana sõda jumalate vastu. Jumalad pöördusid abipalvega ülijumal Vi�nu poole. selleks, et võita kurjus, sünnib Vi�nu maisusesse Ajodhja kuninga pojana. Da�arathal oli tema kolmelt naiselt kolm poega: ko�ala (koosala) suguharust pärit Kausalja sünnitas Rāma, Kaikeji sünnitas Bharata ja Sumitra – Lak�mana. Kuninga pärijaks määrati vanem poeg Rama, kes ületas kõik teised oma vapruselt, vooruselt ja vagaduselt. Kuid Kaikeji käib kuningale peale ja nõuab, et ta ajaks Rama ära ja määraks pärijaks teise poja Bharata. Da�aratha ei ole sellega kaua nõus, kuid lõpuks annab siiski Kaikeji pealekäimistele järele. Saanud isa otsusest teada, ütles Rama, et “ei ole pühamat kohust ja suuremat voorust kui täita truult isa sõna ja alati alistuda vanematele”. Pagendatud kuningapoeg Rama lahkub pealinnast koos oma truu naise kaunitari Sītāga ja ustava venna Lak�managa võõrsile, Lõuna-India ürgmetsadesse. “Nii rändasid nad hulk päevi, läksid üle mitmest jõest, nägid palju võõraid külasid ja lasksid metsas maha hulk loomi”. 
Vahepeal tunneb kuningas Da�aratha suurt igatsust oma poja järele ja sureb lõpuks. Vend Bharata aga, saanud kuulda oma ema intriigidest ja isa surmast, otsustab minna Ramat otsima. Kui Rama keeldub tagasi tulemast, enne kui on möödunud neliteist aastat. Kuni tema tagasitulekuni hakkas seepeale Rama asemikuna riiki valitsema Bharata. Edasi jutustatakse, kuidas Rama võitles mitmesuguste koletiste ja hiiglastega lõunas. Indra mõõgaga tapab ta tuhandeid Rak�asid ja ajab seega enda vastu vihale nende kuninga Rāvana, kes elas Lanka saarel ning kellel oli 20 kätt ja 10 pead. Kui Rama naine Sita keeldus temaga kaasa minemast, tassis kuningas Ravana kaunitari vägisi oma kuldsele vankrile (ta kavalusega röövib Sita). Sita kaebehüüdeid kuulnud kanakull purustas küll vankri, kuid sai ise surmavalt haavata. Sita viidi Lanka saarele. Vennad sai Sita asukoha teada surevalt kanakullilt. Neile tuli appi ahvide ja karude sõjavägi. Ahvide kuninga Sugriiva saadik ja väepealik on Hanuman. Ahvid ehitasid mõne päevaga puutüvedest ja kivirahnudest silla ning Rama ja vend ületasid mere ning tungisid oma sõjaväe eesotsas saarele. Kaua kestnud verise võitluse kurjade vaimude vastu lõpetas (lahing kestis seitse päeva) Rama kahevõitlus saareriigi kuningaga. Rama oli oma sõjavankri kahevõistluseks saanud tulejumalalt endalt. Deemonite kuninga võlunooled muutusid mürkmadudeks. Rama kuldseteks lindudeks muutunud nooled hävitasid maod lennul. Rama nooled niitsid maha küll kuninga pead, kuid need kasvasid sealsamas uuesti. Deemonite kuninga surmas alles Rama tulenool. Selle oli ta saanud jumalatelt (või ri�i Agastja käest) ja see läbistas vastase südame ja pöördus Rama juurde tagasi. Oma meest oodanud Sita vabastati salakavala vaenlaste võimusest. Vahepeal aga oli neliteist maapaoaastat möödunud ja Rama pöördus tagasi Ajodhjasse ning valitses kaua (tuhat aastat), targalt ja õiglaselt. Kui rahva hulgas hakkavad levima kuuldused Sita ebatruudusest, tõukab Rama ta endast ära. Sita läheb Gangese-tagustesse metsadesse, kus erak Valmiki ta enda hoole alla võtab. Seal sünnitab ta Ramale kaksikpojad. Aastaid hiljem korraldab Rama omakorda saja hobuse ohverdamise talituse. Sellest võtavad osa ka Rama pojad, kes kannavad ette Valmiki luuletatud eepose Rama vägitegudest. Umbusklik Rama ei saa enam oma naist tagasi, sest oma vooruslikkusega on Sita pälvinud koha taevas. Rama loovutab kuningriigi oma poegadele ja naaseb Vi�nuga samuti taevasse.      
(Vt. Jaan Puhvel: VM, lk.75-101 + “Bhagavadgita” L.Mälli tõlge).