6. Veedade panteon. 
Kes oli varase vedade panteoni jumalateks? On raske vastata. Oli vist nii: Djaus-Pitar – ürgne taevas + Prithivi – maa-ema, nende tütar U�as<?, sest tema isaks on ka Pradžāpati>, pojad: Indra, Sūrja <?, sest ta isaks on ka Indra, emaks – Aditi>, Agni <?, sest tal oli ka Aditi ja Kašjapa>.  
Hiljem (juba RV-s): Aditi pojad Āditjad: ülimad, peamised Āditjad – Váruņā ja Mitrá, Vivasvat, Savitar, Surja); siis Indrā, Agnī  ja Soma, Vāyū, Rudra, Rudrijad/Marutid, Vasud, Āšvinid. Minoorsed Āditjad on Arjaman (umbes “aarialikkus”), Bhaga (“jagu, jagaja”), Dakša (“võime”) ja Amša (“osa”). + Pūšan, Tvaštar (?jumal-looja, ehitaja, meister või riši, Vritra isa?). Nn triloka struktuur on ka segatud ja mitte eriti selge: Taevasel: Varuna, Mitra, Aditjad, Surja, Savitar, Pu�an, Vi�nu, U�as, A�vinid; “Atmosfääris”: Indra, Marutad, Rudra, Vaju-Vata, Pardžanja;
Maal: Agni, Soma, Brihaspati  (+ allmaailmas Jama). 
Niisiis, taevased jumalad (eelmises loengus olid Varuna, Aditi, Aaditjad, Ashvinid ja Surja).
Sūrja, päikesejumal, tema isaks on peajumal Djaus või sõjajumal Indra, ta emaks on Aditi. Sūrjal on kuldsed juuksed ja kuldsed käsivarred, kuid mõnikord kujutatakse teda ka tume-punasena. Mitu hobust veavad ta vankrit ning ta hoiab käes lootoseõit. Tema sümboliks on haakrist ehk svastika, mis oli vanas maailmas päikese sümbolina laialdaselt kasutusel. Sūrja kõrvetav kuumus oli nii intensiivne, et ta naine Sandžnā sellest väsis ja ta maha jättis. Enne jumala juurest lahkumist palus ta oma ümmardajal enda asemele asuda. Sūrja läks Sandžnād otsima ja leidis ta märana metsast. Jumal muutis end hobuseks ning paari järglastena sndisid sõjamees Revanta ja kaksikvennad Ašvinid: kullakarva noorukid, kes tegutsevad koidusõnumi toojatena. Viimaks lõikas Sandžnā isa Sūrja pealt tema kiirgust nii palju maha, et Sandžnā suutis tema kuumust taluda. Sūrja pealt lõigatud laastud langesid maa peale, kus neist tehti jumalatele relvi. “Brahma-puraanas”, IV sajandist eKr pärinevas pühakirjas omistatakse Sūrjale 12 “toredust” ja 12 selgelt eristatava jumaluse nime, teiste seas Indra, Višnu, Varuna ja Mitra. Sūrja ise öeldakse olevat “ülim vaim, kes nende toreduste abiga tungib kõikjale universumis, tema kiirgus ulatub isegi inimhinge kõige salajasematesse soppidesse”. Sūrja taga peitub vana päikesejumal Vivasvat, vähemalt indoiraani-aegne. Tema roll on peamiselt dünastiline, sarnanedes Djausi omaga (sellest hiljem: antropogoonilised müüdid).
Savitar – “päike”, päikese jumal, kellel oli tütar Surja (sic!) või Savitri. Surja vend – Pūşān. Nagu kirjutab Jaan Puhvel: “Tähtis jumaluskuju on Savitár <...>, keda tavaliselt kirjeldatakse solaarkultuse vaimus. Ta on tihti sünkreesises päikesejumalaga ja seoses U�asiga (näiteks RV 5.81), aga samas hümnis ja hingetõmbes samastub ta nii Mitra kui Pūšaniga, järgneva hümni alguses on ta nimeks Bhaga (RV 5.82.1), ja mujal loetakse ta Āditja hulka (RV 8.81.3). Edasi sarnaneb ta Āditjast abielujumala Arjamaniga, sest tema annab ürgmõrsja Sūrjāle peigmehele suures laulatushümnis RV 10.85(9). Tema brahmaanlik tähendus on jätkuvasti nähtav õige-uskliku hinduismi tänini kasutatavas päevapalves (RV 3.62.10) <igapäevane palve: koidikul – keskpäeval – hämarikul; eriti brahmaanid; see on kõige püham hinduismi vormel, nn. savitri või gajatri: “Mõtisklegem/Mõelgem jumal Savitari soovitud säravusest: las ta tugevdab meie mõtteid!” 
U�as ehk koit, on Prithivi tütar. Tema isaks peetakse tavaliselt taevajumal Djaust ning tema armastatuks päikesejumalat Sūrjat. Kuid mõnikord peetakse ta armastatuks ka tulejumal Agnit ning teda ennast päikese emaks. Teise pärimuse järgi oli Ušasi isaks hoopis Pradžāpati, loodu isand. Kui jumal püüdis temaga verepilastust toime panna, muutis U�as end hirveks, et nii tema lähenemiskatsetest pääseda. U�as on elu tooja kogu selle rikkuses. Ta peletab eemale pimeduse, kuid on samas ka vananemise allikas. Ta ise sünnib igal hommikul uuesti, ja kuna ta elab igavesti, peetakse teda vanaks. Öeldakse, et U�asi toodud valguse abil võivad inimesed üles leida tõe juurde viiva tee. Nagu korralik perenaine, äratab ta igal hommikul kõik elusolendid ning saadab nad päevaste tööde juurde. “Rigvedas” kirjeldatakse U�asit kui pruuti, kes kannab roosikarva riideid ja kuldseid loore. Mõnikord kirjeldatakse teda ka kui kalliskividega kaetud tantsivat tütarlast või kui vannist välja astuvat kaunist noort naist. Jumalanna sõidab vankris, mida veavad roosikarva lehmad või hobused, kes kehastavad hommikupilvi. 
Pūšan – toitja, karjade ja rändurite kaitsja, soosija; ta on seotud päikesega: “Pušan peab pruuti erutama ja abieluühteks valmistama. Pūšan on kunstlikult haagitud Djausi suguvõssa, olles vahest Sūrjā peigmees, aga ta tõeline loomus on teine. Ta meenutab Arjamani kui teede ja teekondade (kaasa arvatud pulmarongide) jumal, aegapidi muundusega teisilma suunas kui koolnute hingekarjus. Ta on Sūrja käskjälg, tal on ainuõigus epiteedile “hõõguv”, ta kannab karjuseastelt ja on nii lojuste kui teeliste kaitsja nii jätkuval kui viimsel teekonnal” (JP, 70).
Mitra – valgusejumal, oli algselt lepingute ja sõpruse jumal. Indo-Iraani panteonis oli ta päikesejumalaks. Ta oli üks aaditjatest ning tihedalt seotud vedade ajastu peajumala Varunaga. Mõnikord on Mitrad ja Varunat peetud kaksikuteks, kes hoolitsevad universumis korra ja õigluse eest, ning nad kehastavad k�atrijate ehk sõjameeste seisuse põhiolemust väljendavat väge. Heasüdamliku jumalana on Mitra eriliseks vastutusalaks sõprus ja kirjalikud <millal?!> lepingud. Usutakse, et ta suunab inimesi valguse poole ning võimaldab neil teistega koos õnnelikult elada. Iseseisva kujuna on Mitra “Rigvedas” tugevasti kahvatunud, olles vaid üheainsa hümni (III.29.) peategelane, aga tema jätkuv nimeline silmapaistvus ühenduseks Varunaga tunnistab kunagist tähtsust, samuti kui ta iraani analoogi Mithra kestev aujärg. Mitra “korraldab” künnimehi ja käendab “asundust, heaolu”, mille aluseks on mitrįm – “kodurahu lepe”. 
Vi�nu on hinduismi kõige tähtsamatest ja kõige enam kummardatud jumalatest. Koos Šiva ja Brahmaga moodustab ta suurte jumalate kolmiku ehk Trimūrti. Višnu kui maailma hoidja (ja hiljem – maailma looja!) on majesteetlik, ent mõnikord ka kohutav. Brahmanit hinduismi (täpsemalt, brahmanismi) jumal-absoluuti ehk ülimat reaalsust kujutatakse mõnikord Višnuna. Ühe müüdi järgi kasvas Višnu nabast pika varre otsas välja lootoseõis, mida hoidis tuulejumal Vāyū, kes kehastab elujõudu. Õie keskel istus Brahma, kes seejärel asus loomusakti toimetama. Vi�nu peamiseks funktsiooniks on tagada headuse võit kurjuse üle. “Rigvedas” esineb Vi�nu siiski vaid vähem tähtsa jumalusena. Arvatavasti on ta kujunenud päikesejumalast ning päikeseks kehastudes olevat ta suuteline vaid kolme sammuga (päikese tõus – seniit – päikese loojang)  kosmose ühest servast teise jõudma, mis arvatavasti oli mõeldud sümboliseerima seda, kuidas jumal universumi välja mõõtis, tehes selle jumalatele ja inimestele elamiskõlblikuks. 
Indra on äikese-, vihma ja sõjajumal ning üks tähtsamatest jumalustest. Ta esineb jumalate kuningana “Rigvedas”. Teised arvavad, et vedade religioonis ei eksisteeri “tõeline jumalate kuningas”, et Indra oli pigem jumalate sõjaväepealikuks, kšatrijaks, kui radžaks).Ta on punast või kuldset värvi, kogult suur, raevukas ja sõjakas. Paremas käes hoiab ta välguskeptrit, mida ta kasutab nii vaenlaste surmamiseks kui lahingus hukkunute elluäratamiseks. Pärimuste järgi sõidab ta taeva sõjavankris, milleks sageli öeldakse olevat päike. Indra sündis taevast ja maast, mille ta igaveseks teineteiseks lahutas. Ta esitas väljakutse vanale korrale ning temast sai juhtiv jumalus, kes polnud enam nii kauge tegelaskuju kui varavedade ajastu jumal Varuna. Indra on kõige enam tuntud kui deemonite hävitaja, kes juhtis jumalate võitlust asurate vastu. Ta võitles maokujulise Vritraga ning hävitas ta vahusambaga, millega ta andis kuju kaosele, vabastas veed, lõi elu ja pani päikese tõusma. (Vritra kehastab looduse tumedat destruktiivset väge ning võtab inimkonnalt teadmiste valguse. Tva�tari-nimeline vägev brahmaan otsustas Indra võimult tõugata. Ta sigitas poja, Tri�irase, kellele ta omaenese väest veel jõudu juurde andis. Pojal oli kolm pead: esimesega luges ta veedasid, teisega sõi ja kolmandat kasutas maailmas ringi vaatamas. Ta oli ülimalt vaga ning Indra hakkas muret tundma, sest poja vägi näis päev päeva järel üha kasvavat. Indra saatis kauni noore naise alla   Tri�irast võrgutama, kuid miski ei suutnud teda asketismirajalt kõrvale kallutada. Viimaks otsustas Indra Tri�irase tappa, ning heitis välguskeptri alla tema poole. Ent isegi siis veel kiirgas poiss üle kogu ilma oivalist valgust ja Indra kartis kõige hullemat. Poisi isa Tva�tar otsustas poja surma eest kätte maksta ning lõi hiigelsuure hirmuäratava deemoni Vritra. Deemon kutsus Indra jõudu katsuma. Sellest sai metsik, verine ja hirmuäratav võitlus. Viimaks neelas Vritra jumala alla. Jumalate kogu oli hirmul ja otsustas panna deemoni suud avama. Niipea kui Vritra seda tegi, hüppas Indra välja ja võitlus jätkus. Viimaks peeti nõu ri�i ehk ülima targaga, ning Vi�nu abiga sõlmiti vaherahu. Vritra nõustus rahu sõlmima tingimusel, et Indra ei ründa teda enam kunagi ühegi puust, kivist või rauast relvaga ega millegagi, mis on kuiv või märg, ega tee seda ei päeval ega ööl. Indra nõustus, kuid jätkas deemoni vastu kättemaksuplaanide sepitsemist. Ühel õhtul nägi ta päikeseloojangu ajal merest tõusmas vahusammast, mis polnud ei märg ega kuiv, ei puu, kivi ega raud. Ta võttis samba ja heitis selle Vritra suunas, kes langes jalamaid surnult maha. Pärast deemoni tapmist vabastas Indra veed, päikese, taeva ja koidu). Teinekord (või samas lahingus) vabastas Indra jumalatelt varastatud lehmad. Seda müüti tõlgendatakse kui sümboolset lugu sellest, kuidas Indra püha väe või valguse maailma jaoks vabastas. Indrasse, kui valguse ja vee toojasse on sulandunud mitmed Varuna funktsioonid, nii, et temast on saanud ka viljakusjumal ja loomisjumal. Priske kõhu ja tohutu januga jumalana seostatakse Indrat ka somaga. Just somast ammutavat Indra oma erilise väe. Selle joogi joomise järel kasvavat ta nii suureks, et teda saab täis nii taevas kui maa. Järk-järgult Indra tähtsus küll vähenes, kuid ta jäi endiselt hirmuäratavaks äikesejumalaks ning teda hakati pidama jumalikku päritolu maiseks monarhiks. (MK-78, JP-59).
Rudra (“ulguja” või “punane”) – keeruline ja vastandlik tegelane: jahimees ning jahimeeste kaitsja, hävitaja, “mehetapja” ja tervendaja. Teda kui tormijumalat või surnute jumalat seostatakse mõnikord ka tulejumal Agni destruktiivse aspektiga. Ühe müüdi kohaselt ilmus ta välja Brahma laubast, kui jumal vihastas. Rudra lasi jumalate, inimeste ja loomade pihta haigusi toovaid noolt, kuid ta tõi ka tervist ja tegi heategusid. Kui Pradžāpati koidujumalanna Ušasiga verepilastuslikku vahekorda astus, oli Rudra valmis nende pihta nooli laskma, kuid Pradžāpati lubas, et teeb temast kõikide loomade isanda. Selles rollis kujutatakse Rudrat härjana. Järk-järgult hakati temas nägema üha tumedamates värvides jumalat, nii, et lõpuks kujunes temast �iva destruktiivne aspekt. Sageli peetakse teda Indra kaaslaste Marutite (Rudrijate) isaks.
Marutad ehk Marutid on 27 või 60 tormijumalast koosnev rühm. Nad saatsid sõjajumal Indrat ning olid relvastatud välgunooltega. Marutid kandsid kuldseid kiivreid ja rinnaplaate ning pruukisid oma kirveid pilvede lõhestamiseks, et vihm saaks alla maa peale langeda. Sageli peeti neid pilvedeks, mis on suutelised mägesid vappuma panema ja metsi hävitama. “Marutid on põhiliselt sõjajumala väesalk, seega veda-aegsete ja veda-eelsete sõdalaste üleloomulik vaste, pigemini pealikule lojaalne vennaskond kui mingi regulaarvägi” (JP, 62). 
Vāju-Vāta on tuul, tuulejumal ning jagab mõnikord Indraga sõjavankrit. Ta olevat sündinud maailmahiiu Puru�a hingusest. Ühe versiooni järgi Marutid on Vaju pojad (nad tegutsevad õhustikus). Vāju indoiraani päritolu tõenduseks on temast tähtsam iraani vaste Vaju.
Pardžanja – äikese ja piksejumal, kellest oli jutt eelmises loengus (Perkunas, Perkons, Perun). Iidne jumal, kelle hiljem Indra kõrvaliseks tõrjus.
Agni ehk Tuli on üks tähtsamatest jumalustest “Rigvedas”. Ta on nii kodukolde- kui ka ohvritule jumal. Viimases rollis on ta jumalate ja inimeste vahendajaks, kes kannab ohvriannid jumalateni. Agni ilmub taevasse välgu kujul ning teda peetakse üheaegselt nii julmaks kui ka heaks: kuigi ta hajutab pimedust, neelas ta kohe pärast sündimist oma vanemad ning õgib tuleriitadel aplalt surnukehasid. Teda nimetatakse taeva ja maa pojaks ning tavaliselt öeldakse ta olevat tekkinud kas päikesest või välgust. Teised allikad aga peavad teda pojaks, mõnikord öeldakse ta olevat sündinud kivist või kahe puutüki teineteise vastu hõõrumisest. Agni kui üks maailma kaitsvatest jumalustest võib kingida surematust ning puhastada inimesed pärast surma pattudest. Agnit kujutatakse punasena, kahe või kolme peaga, mitme käega, pika habemega ja leekidest riietes. Mõnikord sõidab ta hoburakendiga sõjavankris, kuid samuti on öeldud, et ta ratsutavat oina või kitse seljas (käes – tõrvik või leegitsev oda). (Hümn: MK, 77-78).
Soma –üheaegselt nii taim, kui ka jook ja ekstaatiline seisund, mida taimest saadud püha jook esile kutsub, ning jumal. Ja Kuu! Somal oli täita keskne roll veedade ajastu ohvrirituaalides. Jumal Somale, tema ülistamisele on pühendatud terve üheksas “Rigveda” mandala. Joogi neelamise järel kasvas Indra nii suureks, et täitis nii taeva kui maa. Väidetavalt oli just Soma vägi see, tänu millele sai Indra võitu Vritrast ja pani päikese tõusma. Somat kui allikat seostati ka viljakuse ja loomejõuga. Soma, keda mõnikord peetakse ka jumalate isaks, oli abielus loojajumal Dak�a tütardega. (Üks müüt jutustab sellest, kuidas Dak�a uskus, et Soma eelistab ühte tema tütardest teiste arvel, ning määras seetõttu kuu ärasöömise läbi surma. Kuid Dak�a teised tütred astusid vahele, mille tulemusena ei olnud karistus mitte pidev, vaid perioodiline. Teise pärimuse kohaselt tuleneb kuu kasvamine kahanemine sellest, et jumalad tarbivad tasapisi ära kuus sisalduva soma... Jumal Soma võib esineda kas harja või linnu kujul.
Brihaspati – palveisand, purohita (jumalate “õukonna” preester, teiste andmete järgi – kodune preester), juba “Rigvedas” on tema epiteediks Brahma. Teisest küljest, jumalatel oli veel üks preester – Agni (jumalate kuningas – Indra, kohtunik – Varuna, jahimees – Rudra, karjamees – Pu�an, A�vinid – arstid. Ühed jumalad – jumalate ehitajad, teised – puusepad, raudsepad jne. 
Kõikidel jumalatel olid oma teenrid; taeva muusikud ja lauljad – gandharvad. Gandharvad   –  pooljumalad, kes pidavat elama koos apsaaratega Indra paradiisis. Nad on pooleldi inimesed, pooleldi hobused ning loodusvaimudena seostatakse neid maa viljakusega. Gandharvad valvavad somat; mõned neist ilmuvad jumalike muusikute ja lauljatena Indra õukonda. Apsarad – taevased nümfid ja tantsijad, võluvad ja kaunid (gei�ade, geteerade ja guurijate moodi, nad oli tuntud “rõõmu tütardena”). “Rigveda” järgi ühinesid aegade alguses gandharvad apsaratega, millest sündis kaks esimest inimest, Jama ja Jami. (Teine versioni järgi Jama – Vivasvati poeg, surnute valvur ja valitseja, põrgu kaitsja, tema õde ja naine – Jamuna või Jami, aga sellest juba ei jõua...)