2. Varasemad “kultuurikihid” Mesopotaamias (Džarmo, Hassun, Halaf, Uruk jt).  Esimesed inimesed elasid Põhja-Mesopotaamias (loodes, mägedes) paleoliitikumi ajal (~ 70 000 - 30 000 eKr): neandertallased-jahimehed. See oli paleoliitiline epohh. Inimasustuse vanimaid jälgi leiti mägises põhja-piirkonnas (tegelikult see ei ole “mesopotaamia”, sest mitte jõgede vahel). Vanimaks inimese elupaigaks, mida me praegu Mesopotaamias teame, oli koobas Šamidari küla lähedal Ülem-Zabi ülemjooksul (Ülem-Zab ja Alam-Zab on Tigrise harujõed, vt kaardid, peam. N 4, Barda-Balka ka). Seal leiti kaks koljut, mille omanikud olid hukkunud tõenäoliselt maavärina läbi 60 000 - 40 000  aastat eest (ilusad terved hambad...). 
XI-VIII aastatuhanded (mesoliitiline epohh) – ülemineku periood: jahilt, kalastuselt ja korjamiselt – põllutööle ja karjandusele (karjakasvatus). Pooleldi nomaadid, pooleldi – paikne eluviis. Talvised asulad olid koobastes, suvel – orus, jõgede rannikul (Zavi-Čemi-Šanidar, Mleafaat, Karim-Šahir). 
Esiajalooliste inimeste kõige vanem teadaolev asula Mesopotaamias oli Muallafati (Mlefaat) küla juures Ülem-Zabi alamjooksul. Ameerika arheoloog Robert Braidwood 1948. aastast alates on kaevanud külasid Põhja-Mesopotaamias: aastal 1951 avastas ta ehitiste ja tööriistade jäänuseid umbes seitsmendast-kuuendast aastatuhandest eKr. Muallafatist saadud leiud pärinevad juba ajast, mil Mesopotaamias oli lõppenud nn “neoliitiline revolutsioon”, st üleminek toiduainete korjamiselt toiduainete tootmisele. Mis oli enne seda, “kuulub nii kaugesse esiajalukku, et siin pole veel võimalik rääkida tsivilisatsioonist, veelgi vähem kunstist”, nagu  kirjutas eelmise sajandi orientaalse arheoloogia ja kunstiajaloo tuntud prantsuse teadlane Andre Parrot. VII-VI aastatuhandel (neoliitiline epohh) – areng läheb kiiremini. Zagrose mägedes ja oru piiridel (Mesopotaamia tasandiku ääremaal) tekivad asulad – nn. Džarmo kultuur, sest esimene “kultuurikiht”, mida võime juba täie õigusega nõndaviisi nimetada, leiti Mesopotaamias Džarmo asulas (Alam-Zabi keskjooksul). Džarmo elanikud ei tundnud veel savinõusid, kuid nad on jätnud meile esimesi katsetusi kujutava kunsti vallast – naisi kujutavad kivikujukesed: naisekehad, enamikus ilma väljavormitud peata, aga suurte rindade, lihavate puusade ja selgesti esile tõstetud häbemega – vist viljarikkuse sümbolid, võib-olla isegi kujutised jumalannast, kellele omistati õnnistav jõud. “Džarmo kultuuri” ajal olid juba savist tehtud elamud, savinõud, kodukolle kütmise ja toidu valmistamise jaoks, ehted jne. VII a-nde lõpus – VI a-ndel oli juba terve rida asulaid: Tell-Sotto, Umm-Dabagia ja teised, Hassuna, Jarõm-tepe I, Tell-es-Savann, Samarra (viimased – Tigrise ülem-ja keskjooksul, kus on Aššur või Assur; Samarra – seal, kus Upi-Akšak, ülem, vt N4).
Teine “kultuurikiht” – Hassuni kultuur (ühed dateerivad Hassuni ja Samarra asula viienda aastatuhande algusesse, teised aga kuuenda aastatuhandesse, las olla VI-V...). Hassunist ja Samarast leitud keraamika oli kaunistatud figuraalsete ja abstraktsete maalingutega. Samast ajast pärineb Eridu asula Lõuna-Mesopotaamias. Hassuni hõimud elasid algul Põhja-Mesopotaamias, kust nad läksid alla, kuni praeguse Bagdadini (Tell-es-Savann, Samarra, vt N 4). Hassuni asulad olid suured, elanikud oskasid juba kanaleid kaevata, ehitatakse tammid, sadamad. Hassuni kultuur oli seotud ida (Zagros) ja lääne regioonidega (Väike-Aasia, Põhja-Süüria).
Mõnevõrra noorem on Halafi asula kultuurikiht Loode-Mesopotaamias (praeguse asula Tell-Halafi nimi järgi). Selle tüübi asulad on leitud suures territooriumis: Süüriast Loode-Iraanini. Uued jooned: muutused karjakasvatuses (veised), keraamikas (kahevärvilised joonistused-mustrid savinõude peal, geomeetrilised ja zoomorfilised motiivid). Ehitamisel kasutasid kivi (isegi tänavad ehitati kividest! Võrrelge: via Appia – IV sajand eKr, Halafis – V a-ndel...). Vasest tehtud kinžallid, tööriistad. Alebastrist valmistatud vaasid, peekrid, karikad, pitsatid. Nii Halafi kui ka Hassuni kultuurid on peamiselt Põhja-Mesopotaamia kultuurid. Samast ajast (st V a-ndest) läheb hõimude edasiliikumine lõunasse: Eridu, Uruk, Ur, Kiš, Lagaš jne.
El-Obeid ehk Ubaid (“El-Ubeid”) – V-IV.  Umbes viienda aastatuhande keskpaigast (teised andmed: V a-nde viimane kolmandik – IV a-nde esimene pool) on Ubaidi kultuurikiht (nimetus samanimelise künka järgi, mis asub Uri lähedal) ning viienda aastatuhande lõpust eKr Džemdet-Nasri ja Uruki kultuurikihid (teised andmed: Uruk – IV a-nde teine pool, Džemdet-Nasr – IV a-nde lõpp – III a-nde algus). 
Sumeri tsivilisatsiooni (ühtlasi ka riigikorra) tekkimine on seotud nn.Uruki kultuuriga (või Uruki perioodiga: IV. a-nde teine pool). Keegi ei oska öelda, millal Mesopotaamia lõunaosa varastest asulatest said linnriikide keskustena linnad. Võib-olla olid algmed olemas juba enne sumerite saabumist – nagu Eridus. Küll teame aga eeldusi linna tekkimiseks. Keskpunkt oli ühine kaitsejumal, kellele juba ubaidlased olid rajanud ohvrikoha oma lihtsate savionnide piirkonnas. Kui kaitsejumaluse jõud osutus nii tugevaks, et selle mõju ja austamine ületas asustusala piirid, siis oli see parim alus kogukonna edenemisele. Alustati suuremaid ehitus- ja niisutusprojekte, asula rikkus kasvas ja seda tuli õiglaselt jaotada. Kõik see saavutati ju mitte tänu üksikutele inimestele, vaid rühmale, milles igaühel olid võrdsed kohustused ja võrdsed õigused. Kuid ülesanded rohkenesid ja diferentseerusid. Peagi ei teinud kõik enam võrdset tööd, said aga võrdse osa ühise põllumajanduse saagist. Üleminek külalt linnale toimus hetkel, mil elanikkond lakkas olemast ainult põlluharijate kogukond. Niisis, Ubaidi, Džemdet-Nasri ja Uruk IV kultuurikihid. Nendele järgnevad leiud Urist, Lagašist, Marist jne – linnadest, mis on tuntud sumeri ajaloos, kus aga leidus ehitisi ja kunstimälestisi sumerite-eelsest perioodist! Kui kõige vanemad leiud kinnitavad, et Mesopotaamia oli ammu enne sumerite tulekut asustatud, siis Uruki ja Džemdet-Nasri kihid tõendavad, et neljanda aastatuhande keskpaiku elas Mesopotaamia lõunaosas rahvas, kes oli saabunud sumeritest kõrgemal tsivilisatsioonitasemel. See on nn “sisserännuteooria”. Kas sumerid tolle rahva hävitasid, orjastasid või assimileerisid, seda me ei tea, kuid see-eest on väljaspool kahtlust, et nad tolle rahvast käest palju õppisid. Nagu kirjutas Andre Parrot: “Kui  nad suutsid nii kiiresti ülesmäge minna, siis ainult seetõttu, et nad omandasid paljude sugupõlvede kogemused”. Selline olemasolevate saavutuste ülevõtmine ei vähenda muidugi sumerite endi teeneid. Progress ju selles seisnebki, et ei hakata uuesti leiutama seda, mis oli juba varem leiutatud, vaid kasutatakse loovalt ära eelnenud sugupõlvede teadmised ja eksimused. Aga teisest küljest: sumerid ja akkadlased, kreetalased ja ahhailased, ahhailased ja doorlased,  kreeklased ja roomlased,  Hiina ja Jaapani kultuurid jne. Küsimus on  kahtlane...
“Sumerite autohtoonsuse teooria”: teised uurijad peavad sumereid Lõuna-Mesopotaamia autohtoonseks asukateks (2 argumenti: 1) arheoloogilistes leidudes – eriti keraamikas nii El Ubeidi, Uruki, kui ka Džemdet-Nasri perioodist – pole olulisi erinevusi märgata; 2) et sumerite mütoloogias ning kangelaseepostes pole sõnakestki sumerite saabumisest uuele kodumaale.
“Kompromissi teooria”: sumerid tulid sinna, aga proto-sumerid (ubaidi jt kultuurid) ei olnud kõrgemal tasemel.