11. Müüdid Inannast-Ištarist.
Nagu kirjutab Ave Paulus oma diplomitöös “Inanna mütologeema paradigmast”: “Inanna koos tema semiidi vaste Ištariga kuulub vaieldamatult  mesopotaamlaste ligi kolme-tuhandeaastase kultuurikogemuse kõige püsivamate nähtuste hulka. Enamgi – ka Kreeka-Rooma kultuuriareaalis oli ta tuntud, mõjutades otseselt Aphrodite/Veenuse  paleust ja sisenedes nii sealtkaudu kui ka Piibli kaudu euroopa kultuuriruumi. III a-nde alguses eKr võib täheldada Inanna olemasolu tekstides ja ikonograafias, eriti tähtsaks (st eriti sagedaseks) muutub ta Akkadi Sargoni ajal, uuesti Uri III dünastia ja Isin-Larsa  dünastia ajal, kuni Uus-Assüüria ajani välja. Rahvausundis kajastuvast on meil paraku väga vähe tõendeid – mis kirjalikult fikseeritud pole, jääb ajaloo hämarusse, ja allkirjata ikonograafia on pelk oletus. Võib aga kindel olla, et ta ka rahva seas kõlapinda omas, kas siis läbi pulmatseremooniate või rituaalse või tavalise prostitutsiooni ehk ka mustas või valges maagias teotseva jõuna”. Nagu ma juba mainisin 9. loengus, esimesed hümnid Inanna auks on täiesti dateeritavad – need kannavad koguni autori nime – Enheduanna, Akkadi Sargoni tütar, Nanna preestritar Uris. Talle kuuluvaks peetakse  6 teost, neist kolm (näiteks “Inanna-ülistus”, “Inanna ja mägi Ebih”) –  on pühendatud Inanna tegudele. Veel üks tsitaat Ave Pauluse tööst: “Enheduanna näol on tegemist mõjuvõimsa naisega kõrges sotsiaalses staatuses. Olulisemaks vahest peetakse aga tema ja tema isa semiidi päritolu, mistõttu arvatakse, et see oli hetk ajaloos, kus suhteliselt lokaalsele Uruki Inannale kanti üle semiidi vastava jumaluse Ištari sõjakus ja võimukus, nagu kirjutas üks sumeroloog, et “teha oma jumalust lähedasemaks sumerlastest elanikkonnale”. Ištari nimi tuleb Inanna kõrvale isikunimedesse esmakordselt just Sargoni ajal”. Siiani on nii vähe teada sumeri Inanna esialgsest iseloomust ja tema konkreetsest erinevusest akkadikeelsest Ištarist, et sageli sumeroloogid kirjutavad “Inanna”, pidades Ištarit  tema tõlkevasteks akkadi keelde, või vastupidi (“Inanna” asemel – “Ištar”). 
Rohkem kui ükski teine jumalus on Inanna mitte ainult sumeri mütoloogia koostisosa, vaid ka religioosse kultuse keskpunkt paljudes sumeri templites. Niisama kui tema elu, on müütidega läbi põimunud ka tema päritolu. Urukis peeti teda taevajumal Ani tütreks, teise pärimusejärgi oli ta kuujumal Nanna laps ja seega päikesejumal Utu õde. Ka Enlili nimetakse talle sõjajumalannana oma tugevuses väga sarnase Inanna isaks. Taevajumalannana on Inanna kogu viljakuse annetaja. Ta laseb viljateral tärgata, karjal edeneda ja lapsel emaihus kasvada. Ühteaegu on ta aga last ootav, üha uuest armastusest vaimustav – neitsi ja hetäär, võrgutatu ja võrgutajanna. Võitlus, mis puhkeb tema ihaldusväärse ilmumisepärast nii tema ja jumalate kui ka inimeste vahel, peegeldub linnade võitluses, mida ta sagedasti õhutab. Nii on ta armuke lembetundidel, aga ka raevutsev sõjaemand, kes laseb päikesetõusu ja päikeseloojangu vahel maha niita kõik võitlejad, kes on tema valitsemisaastatel poistest meesteks kasvanud. Taevas ja maa, meelelisus ja võitlus, armastus ja surm on poolused, mille vahel toimuvad Inanna elu ja tegevus.
Nii nagu ta tihti igatsusest kauge armsama järele otsa jääb, nii karistab ta teiselt poolt karmilt armastust, mis temalt varastatakse. Kui tema ilust lummatud aednik Sukaletuda magava jumalanna vallutab, maksab ta pöörases vihas selle eest kätte kogu Sumerile. Enlili abil saadab ta üle maa laastavad tormid, täidab kaevud verega ja ähvardab edasiste karistustega, mis seda episoodi kirjeldavas, tugevasti kahjustatud kiilkirjatekstis pole dešifreeritavad.
Varaseid aegu Urukis seotuna Inannaga käsitlevad järgmised lugulaulud: “Enmerkar ja Ensuhkešdanna”, “ Enmerkar ja Aratta valitseja”, “Lugalbanda” ja “Lugalbanda mäekoopas”, “Gilgameš ja Agga”, teda mainitakse ka loos “Gilgameš, Enkidu ja allilm” ning “Gilgameš ja taevane härg”. Neist lugudest loeb välja, et varastel Uruki (aga teksti järgi ka Aratta ja Kiši) (preester-) valitsejatel oli Inannaga eriline suhe.  Isegi Dumuzi enda kohta saab seda öelda: ta oli Sumeri kuninganimistu järgi teises uputusejärgses dünastias Uruki valitseja pärast Lugalbandat, tuntud ka kui “kalamees, kelle linn oli Kua(ra)”. Inannast ja Dumuzist räägib terve lugulaulude rida: “Inanna ja Huluppu-puu”,  Müüt Dumuzist ja Geštinannast, “Dumuzi uni”, “Inanna allilmaskäik”. (Inanna ja Dumuzi armastusloo kohta: Uhlig,  lk 86-88).
Inanna on kirglikult armastav, aga ka kohutavalt karistav, isegi oma andumistes on ta veel täielikult käskijanna. Tema esiletorkavaimad omadused on iseteadlikkus, uhkus ja täitmatus. Need tulevad selgesti päevavalgele laulus, mida Inanna laulab endast ise: “Minu isa on andnud mulle taeva, on andnud / mulle maa: ma olen taevavalitsejanna./ Kas saab keegi, mõni jumal, end minuga võrrelda? / <Enlil?> on andnud mulle taeva, on andnud / mulle maa: ma olen taevavalitsejanna. / Valitsejalikkuse on ta andnud mulle, valitsejannalikkuse / on ta andnud mulle, /lahingu on ta andnud mulle, võitlusmöllu on ta andnud mulle, / orkaani on ta andnud mulle, keeristuule / on ta andnud mulle. / Taeva on ta asetanud mulle pähe kui krooni, / pannud mu jala juurde maa kui sandaali, / ümbritsenud mind hiilgava jumalamantliga, / andnud kätte kiirgava valitsuskepi./ Jumalad on nagu kartlikud linnud, mina / aga olen valitsejanna”.
Kuid Inannale ei piisa sellest, et ta on taevavalitsejanna ja võimsaim maa peal. Oma täitmatuses püüab ta saavutada võimu ka allilma üle. Sellest jutustatakse müüdis “Inanna allilmaskäigust”. Seal, Kuris või Ki-galis, nagu sumerid sünged maad nimetavad (“kur” on sumeri keeles nii “mägi” kui ka “allilm”, ja veel – “maa”, peamiselt võõrrahvaste, vaenlaste maa), valitseb Inanna nn. “õde” Ereškigal (ei tea, kes on siis nende isa ja ema: kindlasti mitte Enki, Inanna ja Utu isa; võib olla sellepärast, et Enlili poeg on Nergal, Ereškigali mees, ja kui legendides nii Utu kui ka Nanna ja Enlil esineb Inanna isana...).  Inanna regaalid sisaldavad nii naiselikkust kui võimu. Ehitud kauni naisena läheb ta allilma seal võimu nõutama: “Ta võttis oma seitse jumalikku väge. Ta kogus jumalikud jõud ja haaras nad kätte. Koos heade jumalike vägedega läks ta oma teed. Ta pani pähe tiaara, avamaa peakatte. Ta  asetas otsmikule laubalindi. Ta asetas ümber oma kaela väikesed lasuriithelmed. Ta pani endale rinnale paari munakujulisi helmeid. Ta kattis enda keha pala- riidega, emandale sobiliku rüüga. Ta pani enda laugudele võiet nimega “las mees tulla, las ta tulla”. Ta asetas rinnale plaadi nimega “ Tule, mees, tule”. Ta pani endale sõrme kuldsõrmuse. Ta võttis endale kätte lasuriidist  mõõtepuu ja mõõtenööri”. Selliselt on teda läbi ajaloo kirjeldatud ja selliselt on ehitud  ka  Inanna kultuskujud.  On olemas ikonograafiat, kus teda on kujutatud ehitud naisena ja tekste Inanna riietuse kirjega. 
Akkadi keelest tõlgitud tekst kõlab nii: “Maale Tagasitulekuta, avarale maale, Ištar, Sini tütar pööras oma mõtte, pööras oma mõtte, Ištar, Sini tütar. Pimedusse asulasse, Irkalla elamusse, kust sisseastuja iialgi ei tule välja, kuhu viib tee, kuid pole naasmist, maja juurde, kus igatsevad sisenejad valgust, kus põrm on toiduks ja savi söögiks, kus valgust ei nähta, olenedes hämaruses, nagu linnud ollakse riietatud tiibade rõivastega... Tagasitulekuta maa väravateni jõudnud, avaldab Ištar väravavahile sõna: “Väravavaht, väravavaht, ava värav, ava mulle värav, soovin sisse tulla! /Edasi tuleb tekst, mida ei ole sumeri versioonis, tõlgitud vene keelde:/ Kui sa ei ava väravat, ei lase mul sisse tulla – murran ma ukse, purustan riivid, löön puruks läve  ja kisun maha uksetiivad! Ja päästan valla surnud, kes elavaid neelavad, koolnuid saab rohkem, kui elavaid ilmas”. Väravavaht vastas, avades suu, ja anub kõrgeaulist jumalanna Ištarit: “Pea, käskijanna, ära koputa, lähen teatan su nime kuninganna Ereškigale”. Sumeri tekstis öeldakse, et kui Inanna tuli värava juurde, siis ta seletas Netile (allilma peavahile), miks ta tuli: “Oma õe Ereškigali pärast”. Siis väitis ta aga, et tahab näha “taevase härja” Gugalanna matuseid (G. on vist Nergali teine nimi). Ja mitte ainult näha, vaid võtta osa. Siis Neti tuleb allilma valitsejanna juurde ja teatab talle Inanna ilmumisest. Allilma jumalannat polnud kunagi solvanud see, et maailma jagamisel jäeti talle ainult surnute riik, kuna särav Inanna taeva ja maa valitsejanna sai ka elu- ja armastusjumalannaks. On mõistetav, et Ereškigal on nördinud ja rakendab kõiki hukatust toovaid vahendeid, kui ta teada saab, et Inanna ei taha tunnustada tema võimu allilma üle. Kui talle teatatakse Inanna ilmumisest surnuteriigi sissepääsu juurde, annab ta korralduse, et peavaht Neti peab võtma kutsumata külaliselt allilma seitsmest väravast läbiminekul ära võimutunnused – valitsuskepi, ehted ja jumalikud rõivad: “Väravavaht, mine, talle värav ava ja kohtle teda vanade seaduste kohaselt”. Lasknud Inanna läbi esimese värava, võtab väravavaht talt hiilgava peakatte – tiaara (või Eedeni/Kuri krooni). Inanna imestab: “Miks võtad, väravavaht, minu peast suure tiaara?” Sellele järgneb häirimatu vastus: “Tule, tule, mu käskijanna, sellised on maa kuninganna seadused” (või nii: “Rahune, Inanna, sellised on allilma seadused, ole vait”). Teise värava läbimisel jääb Inanna ilma oma kõrvarõngaist (akkadi variandi järgi). Jumalanna nördib: “Miks võtad, väravavaht, mu kõrvust ripatsid”. – Tule, tule, mu käskijanna, sellised on maa kuninganna seadused”. Kolmanda värava juures võetakse talt kaelakee, neljanda juures rinnakilbike, viienda juures kallihinnaline vöö, kuuenda juures käe- ja jalavõrud, seitsmenda juures põll. (Sumeri teksis on teise värava juures valitsemise/ülemvõimu ja kohtu märgid, kolmanda juures –  kaelakee lasuriidist,  neljanda juures – rinnaripatsid, viienda juures – kuldsed käevõrud, kuuenda juures – rinnavõrk “minu juurde, mees, minu juurde”, seitsmenda juures – puusaside jne. Nii või naa, aga allilma iga värava juures võttis Inanna seljast ära ühe riietuseseme või loovutas ühe maise omaduse, muuhulgas ka oma seksuaalsed ja kuninglikud võimed. Nii astub Inanna lõpuks  kõigist katetest ilma jäetuna ja seega võimetuna (ta oli täiesti alasti) Ereškigali ette. Tema, kes uskus end surematuks, jääb alla kõikehävitava õe surmavale pilgule. Nagu iga surelik langeb tema, kes inimeste kujutluse järgi oli saavutanud võimu ja õnne kõrgeimad tipud, alasti surma saagiks. Allilma valitsejanna oma surmava pilguga tappis Inanna (või needis oma õde, kes seetõttu suri) ja riputas laiba konksuga üles. 
“Ištari allilmakäigus” Ereškigal käsib katkudeemonil sulgeda Ištar vangikohta ja nakatada tema pead, südant, silmi, käsi, jalgu – kogu keha – kuuekümne kurja haigusega. Ištari vangistuse ajal langes loodusele mingi letargia. Maa peal lakkab eostumine ja sündimine, elu peatus, kadus rõõm. Ištari kadumist tunnevad valusalt kõik elusolendid. Ärevusse sattusid ka jumalad. Nad pöörduvad targa Ea poole. Ea loob imetaolise olevuse – Asušunamiri (st “Tema hiilguse väljatulek”), kellele teeb ülesandeks rahustada verejanulist Ereškigali ja sundida teda vabastama oma vangi. Allilma laskudes manab Asušunamir hirmsat jumalannat suurte needustega, nõudest talt Ištari ja Tammuzi vabastamist ning tervistavat “elavat vett” nende jaoks. Ereškigal on sunnitud täitma tema nõudmise. Paljutsiteeritud lõiku “Ištari allilmaskäigus”, kus kogu maapealne paljunemine lakkab ja naine ei saa last ega lehm vasikat ilmale toodud, kuna Ištar on allilmas, sumerikeelses ja varasemas “Inanna allilmaskäigus” pole (nagu ka Dumuzi ülestõusmist allilmast). Küll vaevleb mõlemas loos sünnitusvaludes Ereškigal: “ema, kes oli sünnitamas, Ereškigal, oli oma laste tõttu pikali. Tema pühad õlad polnud kaetud linase riidega. Tema rinnad polnud täis kui šagan -nõu”. Sumeri variandis Inanna tapeti ja ta muutus allmaailma osaks. 
Kuid Inanna poleks suur jumalanna, kui ta nii peaks surema. Ta oli targalt hoolt kandnud ja oma virgatsitarile Ninšuburile (N. – kahesooline Inanna nõunik ja saadik) teinud ülesandeks viia oma jumalikele sugulastele teade, kui ta kolme päeva ning kolme öö pärast allilmast võidukalt tagasi ei tule. Inanna ümmardaja Ninšubur leinas kuningannat sügavalt ning pöördus lõpuks abi saamiseks jumalate poole. Jumalikud isad Enlil ja Nanna ei võta abiotsivat Ninšuburi kuulda. Ei Enlil ega ka Nanna tahtnud end asjasse segada. Kuid Inannale tuli appi jumal vete- ja tarkusejumal Enki. Enki, kellel tegelikult oleks kõigiti põhjus olla pahane ülikavala võistlejanna peale, on taas see, kes hoolitseb Inanna eest. Ta loob oma küünealuste mustusest kaks sootud olendit, kellele Ereškigali surmav pilk ei saa kahju teha. Nad peavad paluma Inanna surnukeha, seda eluveega piserdama ja katma pühade ravimtaimedega. Need olendid on leinajad, kes leevendavad Ereškigali lakkamatut valu, kelle terve elu oli olnud üksainus tõrjutuse jada. Tasuks allmaailma valitseja rahustamise eest paluvad need olendid luba Inanna ellu äratada. Enki plaan õnnestub. Inanna äratakse uuesti ellu ja ta tohib allilma maha jätta. Ometi peab ta – surnuteriigi iidse seaduse kohaselt – endale asendaja andma. Deemonid saadavad teda teel Sumeri pühade kohtade juurde ja ootavad järeleandmatult tema ohvrit. Inanna sekkub korduvalt, kui nad tahavad üht tema jumalsõpradest röövida. Kui ta lõpuks Urukis kohtab oma armukest Dumuzit, siis ta näeb, et viimane ei ilmuta tema äraoleku tõttu mingit jälge kurbusest, vaid on uhkelt hõivanud tema trooni ja naudib täiel rinnal elu. Ta mitte ainult ei istu troonil, vaid kannab ka suurepäraseid riideid, mis Inanna ise Dumuzile oli kinkinud. Tulivihasena suunab Inanna Dumuzi peale surmasilma ning otsustab, et Dumuzi peab tema asemel allmaailma minema. Nii annab Inanna deemoneile tema, keda ta kunagi nii kuumalt ihaldas ja armastas. Dumuzi peab järgnema deemoneile allilma. Aga Dumuzi palub abi päikesejumalalt. Utu moondab Dumuzi maoks ja mees põgeneb. Ühes laululoos Dumuzi rääkis oma õele, Geštinannale, unenäost, milles ta oli näinud oma surma, ja Geštinanna oli murest murtud. Kui deemonid talle uuesti lähenesid, muutus Dumuzi gaselliks. Kuid deemonid leidsid Dumuzi üles ja ründasid teda uuesti. Seekord neil õnnestus ta endaga kaasa lohistada. Geštinanna oli nii õnnetu, et oli valmis Dumuzi saatust jagama. Aga Inanna oli Geštinanna leinast nii liigutatud, et lõpuks oli ta nõus laskma Dumuzil allilmas veeta igast aastast ainult poole, kui Geštinanna jäi sinna tema asemel teiseks pooleks. Niiviisi kinkis Inanna Dumuzile ja Geštinannale igavese elu ja surma. Inanna ja Dumuzi veetsid igast aastast poole koos ja sel ajal asendas Geštinanna Dumuzit. Kui Dumuzi Inanna juurde tuli, oli ohtralt piima, vili valmis ja viljapuud puhkesid õide. Kuid viljatuteks kuudeks pidi Dumuzi Ereškigali valdustesse tagasi minema.
 Pikka aega arvati, et Dumuzi olevat allilma sattunud enne Inannat ja viimane olevat asunud reisile surnuteriiki selleks, et tuua tagasi kaotatud armsamat. Näiteks: “Dumuzi surm paneb leinama Inannat. Ta nutab taga oma noort armukest, kes lahkus “maale, kust pole tagasitulekut”. Kurbuses otsustab Inanna talle järele minna, et teda vabastada allilma sügavusest. Sellest jutustabki poeetiliselt ümbertöötanud müüt” jne. Läbi sumeroloog Samuel Krameri kriitilise vaatluse muutus liigutav armastuslugu selleks, mis see tegelikult oli – looduse sugugi mitte harmoonilise, aga ikkagi taas uuele elule tungleva ringkäigu väljendiks. Sest nii nagu Inanna ei tohtinud allilma jääda maapealse elu pärast, nii pidi ka tema lühinägelik, raevunud otsus saata Dumuzi surnute juurde osutuma saatuslikuks teoks. Nii nagu elu maal võib areneda ainult emaüsas, nii pole see ka mõeldav ilma mehe seemneta. Kuidas aga pidi tulevikus kevadel maa veel rohetama, kui ühtki seemet pinnasesse ei lastud, kuidas pidid sündima lapsed ilma mehe ja naise armastava embuseta, mida olid ikka ja jälle teinud Dumuzi ja Inanna otsekui eeskujuna?
Nii pidi Inanna jumalikust mõistusest, küllap aga ka aetuna naiselikust armuigatsusest olema leidnud selle Dumuzi deemonitele loovutamise targa teisenduse, mis kinkis talle aeg-ajalt tagasi armukese ja tagas inimkonnale elualuste edasikestmise. Ühe versiooni järgi ütleb Inanna, kui ta saab teadlikuks, milline kahju tekkis Dumuzi surma läbi: “Sina, Dumuzi, pool aastat! Sinu õde Geštinanna pool aastat!” Otsustuse mõte on selge. Alles see tunnistab karjade jumala Dumuzi tõeliseks viljakusjumalaks. Kui saak on sügisel on koristatud, laskub ta alla surnute juurde. Kevadel koos esimese rohelusega pöördub ta tagasi. Tema ülestõusmine on looduse ülestõusmine, tema surm lillede ja kõrreliste suremine, küpsus ja kadumine ühteaegu. Nii vaadatuna paistab Dumuzi kui kreeka Adonise eeskuju (müüt Adonisest tuli Foiniikiast ja Süüriast). Sumeritele on tema iga-aastane tagasitulek põhjus rõõmupeoks. Koos Dumuzi tulekuga pühitsevad nad uut aastat. Inanna võtab ta vastu oma templis Urukis, ja pühas ruumis üleval tsikuraadi peal, kus seisab kuldne voodi, peavad nad püha pulma. Nad viivad läbi suguakti kui sümboolse toimingu viljakuse säilitamiseks. Muistses Sumeris toimus igal aastal tseremoonia, mille käigus iga linna kuningas mängis Dumuzi osa ja ülempreestrinna oli Inanna rollis. See paar osales abieluriituses, mis pidi tagama viljakuse ja õitsengu. Nende armastusest omandab maa jõu edasipüsimiseks. Ja näeb, et sumerit omistasid sellele müüdile ja selle igaaastasele esitamisele kultuses nii suurt tähtsust, et see tõusis esikohale ka nende kunsti pildikeeles kaua enne seda, kui üks luuletaja asus selle komplitseeritud teema kirjandusliku käsitlemise juurde.