10.	Akadi mütoloogia: kosmogoonia, teogoonia, panteon. 
Akadi mütoloogia – st akadi ja babüloonia-assüüria mütoloogia, sellepärast et see on Vana-Mesopotaamia rahvaste mütoloogia: Akkad (XXIV.-XXII. saj.), Sumeri-Akkadi kuningriik (III. Uri dünastia: XXII-XX saj.), Babüloonia (XIX-VI)  ja Assüüria (XX-7 saj.). See on mütoloogia, mis on säilinud akadi kirjanduses, akadi (või assüüria-babüloonia) keeles. Võib öelda, et III a-ndel akadi mütoloogia on peamiselt ~sumeri jumalad ja sumeri müüdid akadi keeles, aga see on mitte täiesti korrektne. Tõesti, sumeri-akadi mütoloogias sumeri komponent on tähtsam, kui akadi oma. Varasemaid akadi mütoloogia tekste (III a-nde viimased sajandid ja Vana-Babüloonia ajajärk) on teada vähem, kui Sumeri omasid. Peamised akadi mütoloogia tekstid pärinevad II –I a-ndest (II a-nde kesk keskpaigast). Aga akadi tekstid on paremini säilinud, neid on rohkem, kui III a-nde teise poole ja II a-nde esimese poole sumeri tekste.  Ja veel üks tähtis asjaolu – sumeri müüdid on säilinud katkendites, sel ajal kui akadi müüdid – tervikuna (vähemalt sagedasti): meil on terve müütide rida ja isegi suur kosmogooniline ning teogooniline eepiline poeem, mida nimetatakse selle esimeste sõnade järgi “Enuma eliš” (“Kui üleval”), mis oli loodud II a-ndel. Selle kohta pikemalt – järgmisel semestril. Tänu sellele poeemile võib rääkida akadi panteonist üldse, sest (nagu arvavad sumeri ja akadi mütoloogia uurijad) üldine akadi panteoni struktuur oli loodud juba III a-ndel (III Uri perioodil). 
Sel ajal, kui Babüloonias hakkab kujunema tugev kuningavõim, kerkib lihtjumalate seast esile jumalate kuningas, kes osutub maapealsete kuningate peegelduseks. Vanal, Sumeri ajastul oli peajumalaks Enlil. Kui pealinnaks tõuseb Babülon, siis saab peajumalaks selle linna jumal Mardúk. Pärast seda kui Babülon saab Mesopotaamias võimu oma kätte, hakkavad muutuma ka müüdid. Põhjalikult tehakse ümber ka ilmaloomismüüt. Poeemi “Enuma eliš’i” kõigi vanim tekst kuulub X sajandi alguse juurde. Mainitakse aga jumal Marduki veel III a-nde keskpaiku. Kui Babüloni linna valitseja ja kaitsja on ta tuntud juba kahekümne teisel sajandil. Aga kui Babüloonia panteoni keskmine jumalus ta on tuntud alates üheksateistkümnendast sajandist. Poeemis “Enuma eliš” jutustatakse sellest, et maailma alguses, või isegi enne maailma algust oli kaos, esisündinud veekeris, mis oli kõige esisünnitajaks ja mida kehastas mingi koletis Tiámat (see oli kas meri, või draakon, või seitsmepealine hüdra). Oli ka tema mees – Apsú (= sumeri Abzu) – maaaluste magedate vete ookean. Segades oma veed lõid nad esimesi vanema põlvkonna jumalaid. Need olid koletised Lahmu ja Lahamu. 
Nagu te teate, oli sumeri mütoloogia järgi jumalanna-esiema Nammu  ookeani ja allilma vetejumalannaks, vetejumala Enki emaks, kes aitas jumalanna Ninmah’t inimesi luua. Huvitav, et Nammu nime märk on sarnane märgiga “Engurra”, mis oli nime (sõna) “Abzu” sünonüümiks (näiteks, Eridus ja hiljem ka Uris Enki templi nimi oli nii “Abzu” kui ka “Engurra maja”). Ei tea, kas siin on mingi ürgse androgüünitaolise jumaluse jäljed (Nammu, kes sünnitas ilma meheta)...
Aga akadi mütoloogias oli esiemaks  Tiamat (tema nime tähendus akadi keeles on “meri”). Jumalanna, “kes nad kõik sünnitas” on niisiis identne ookeaniga, mida mõistetakse ühteaegu inimmaailma piirina. Poeemis “Enuma eliš” öeldakse järgmist: “Kui ülal taeval [veel] nimetatud polnud,/ all maismaa veel nime ei kandnud,/ Apsu [kaosvesi], kõige esimene, kes nad sigitas,/ [ja] algvorm Tiamat [kaos], kes nad kõik sündida laskis,/ nende veed koos segunesid [...]/ Kui jumalaist veel ükski polnud tekkinud,/ ühtki nimega ei kutsutud, saatused määratud polnud,/ siis vormiti jumalad,/ siis tekkisid kõigepealt Lahmu ja Lahamu”. Siit selgub, et lähtekohta nähti vees ja vetele jagati jumalikud nimed nende loovate jõudude pärast. Lahmu ja Lahamu on maailma loomise müüdi selle versiooni järgi esimene loodud, mitte ürgalgne jumalatepaar. Kuid nad pole kunagi tähtsat osa etendanud. Sumeri pärimus tunneb neid nimedega Lahmu ja Lahama, kes veedeemonitena on Enki teenijad. Teised arvavad, et ühe nimega – Láháma, või isegi “lahama”, sest see on mitte pärisnimi, vaid üldnimi: sumeri müüdi “Enki ja maailma kord” järgi neid on 50. Hilises akadi müüdis on Lahmu pooleldi kalakujuline jumalolend (pooleldi inimkujuline), Ea (=Enki) teenija. Lahmu ja Lahamu lasteks olid Anšar ja Kišar. Meil ei ole andmeid Anšar’i ja Kišar’i kultuse kohta. Hiljem, I. a-ndel  oli Anšar samastud Assuriga (st Assüüria peajumalaga, see on nähtavasti rahvalik etümoloogia). Anšar’i ja Kišar’i pojaks oli Ánu (= An). “Noorte jumalate” (Anu, Ellil, Ea ja teised) käitumine ärritab Apsut. Apsu nõustaja Múmmu annab talle nõu hävitada noorte jumalate põlvkonna. Aga jumal Ea uinutab ja tapab Apsu ja pärast ehitab Apsu peale maja. Selles majas Ea eostab Marduki, tulevase jumalate kuninga. Ea tapab ka Mummu ja võtab endale Mummu “aura” (“säravuse, hiilguse kiired”), st.  Mummu põhiolu – tarkuse,  ja nime: “Mummu” on Ea epiteet (hiljem – ka Marduki epiteet). Poeemis “Enuma eliš”, mis oli kirjutatud seitsmele tahvlikesele, esimesel tahvlikesel jutustatakse sellest, et Tiamat’i sügavusest sünnivad suured jumalad. Pärast sündimist püüavad nad seda kaost (st oma esiema või esiema koos esiisaga...) korrastada ning tahavad jagu saada oma esisünnitajast Tiamatist. Aga Taimati’le teatatakse, et suured jumalad peavad tema vastu kurja nõu. Ta tahab maksta neile kätte oma mehe tapmise eest ja otsustab astuda nendega võitlusse. Ta valmistub hoolikalt võitluseks ja ühendab tema poolt loodud jumalate seas Kíngu (ka teised koletised ja draakonid, kes oli ühel ning samal ajal Tiamati mees ja ühise asja reetjaks. Teisel tahvlikesel jutustatakse tohutust õudusest, mis valdas jumalaid, kui nad teada said, et Tiamat tahab neid hävitada. Vee, maa ja taeva suurjumalatele soovitatakse välja astuda Tiamati vastu, kuid nad keelduvad. Siis astub välja jumal Marduk, babüloni linna peajumal, kes ainukesena ei karda Tiamati, aga nõuab, et võidu korral Tiamati üle jumalad peavad alistuma tema ülemvõimule: “Minu sõna otsustagu teie sõnu asemel saatusi. Jäägu muutmatuks see, mis ma loon, vankumatu ja vastuvaidlematu olgu käsk minu huulilt!” Assüürioloogid selgitavad nii, et tavas peab sündima see, mis on juba sündinud maa peal. Babülon võitis ja kõik teised linnad alistusid temale kui kõige tugevamale; järelikult peab tema jumal olema Babüloonia jumalatest kõige tugevam. Aga see juhtus juba II. a-nde alguses, nii et see on juba Babüloonia mütoloogia, mitte Akkadi oma.
Akadi panteon on sarnane sumeri omaga:  samad jumalad, ainult teiste nimedega (mõnikord on isegi jumalate nimed samad): 
Ánu = An, taevajumal ja jumalate isa, Anšar’i ja Kišar’i poeg, üks loojajumalate kolmikust; 
Éllil = Enlil, tuulejumal, Anu pojana esindas ta looduse väge, tal oli semiidi epiteet Bel (isand); 
Éa (Éia, Háia) = Enki, magevee, tarkuse ja maagia jumal, maa-aluse valitseja, Marduki isa (Enkil oli poeg Asalluhi, kes oli hiljem seostatud või samastatud Mardukiga); 
Šámaš = Utu, päikese, õigluse ja ettekuulutuste jumal; tema elukaaslaseks oli Aya, kes sünnitas õiguse (Kittu) ning seaduse ja õigluse (Mišaru); Šamaši kujutati troonil istuvana; 
Íštar = Inanna, armastus-, viljakus- ja sõjajumalanna, oli hirmuäratav, sageli metsik jumalus, keda mõnikord kutsuti Lahingute Emandaks; samal ajal ta oli elu kaitsevaim ja tarkuse looja; tema sümboliks oli kaheksanurkne täht; kuigi tal oli lugematul arvul armukesi, kohtles ta neid tavaliselt julmalt; (nimi läheneb iidse sõnast või nimest “‛astar”: ida semiitidel – “jumalanna” üldnimi, lõuna s-l – jumala pärisnimi, lääne s-del – jumalanna nimi, Astarta); ta oli prostituutide, hetääride ja homode soosija, kaitsja; ta armastas ja hävitas jumalaid, inimesi ja loomaid; 
Sin (Zuen, Suin) = Nanna, kuujumal, kelle sümboliks oli kuusirp;
Márduk –Babüloni jumal, juba III.a-ndel, ei tea, millal temast sai Ea poeg; 
Nergál – allilma jumal (teised nimed: Meslamtea, Gugalanna), Ereškigali mees, tema vanemad akadi mütoloogias on Ellil ja Belet-ili (mitte Enlil ja Ninlil, nagu sumeri mütoloogias); 
Eréškigal – allilma jumalanna, Ištari õde, anunnakide valitseja (a. – allilma 7 kohtunikud);
Ninúrta, Ningírsu – sõja- ja viljakuse jumalad, samastatud juba vanababüloonia perioodil; Núsku – valguse- ja tulejumal, keskbabülonia periodil ta on nõidade hävitaja; 
Ádad (Áddu) – tuule-, vihma- ja äikesejumal; tavaliselt peeti teda Anu pojaks, ning just tema oli üks jumalustest, kes inimkonnale veeuputuse kaela saatis. Kuid tema saatis ka abistavaid tuuli ja vihma ning pani jõed igal aastal üle kallaste tõusma, muutes maa niiviisi viljakaks. Seetõttu nimetati Adadit sageli küllusejumalaks. ta oskas ka tulevikku vaadata. Adadit kujutati sageli härja turjal seisvana, kummaski käes piksenooled. 
Nàbu – akadi kirjakunsti ja tarkuse jumal, Borsippa kaitsja (Babüloni lähedal);
Nisàba – sumeri viljakuse ja saagi jumalanna, Ani või Enlili tütar, Ningirsu ja Ninurta õde, hiljem – kirjakunsti jumalanna, akadi Eia naine (III Uri ajal), hiljem – Nabu naine (I. a-ndel), arvude ja teaduse (arhitektuuri ja astronoomia) jumalanna.
III.a-ndel akadi peajumalad: Anu – Ellil – Ea, neid ümbritsevad 7 (või 12) “suurt jumalat”: Šamaš, Sin, Nusku, Ištar, Marduk, Nabu, Adad, Nisaba, Ninurta, Ningirsu, Nergal, Ereškigal (?). Taevajumalad – igigid, maapealsed ja allimajumalad – anunnakid.