Referatiivne

Mart Viires

Bahtin ja kultuurisemiootika

Mihhail Lotman meenutab oma artiklis „Teksti taga: märkmeid Tartu semiootika filosoofilisest taustast“, kuidas Tartu esimestesse publikatsioonidesse esmalt heatahtlikult suhtunud M. Bahtin hiljem oma hoiakut revideeris ning muutus oma suhtumises sarnaselt mitmete teiste silmapaistvate nõukogude teadlastega (näiteks filosoof A. Lossev) ettevaatlikuks või isegi vaenulikuks. Samas aga vastupidiselt, tartlased hindasid Bahtini alati kõrgelt, pühendades talle isegi eraldi kogumiku sarjast „Töid märgisüsteemide alalt“ (Lotman 1995: 593).

Seetõttu võib arvata, et ei ole sugugi liialdatud väited Bahtini mõjust Tartu-Moskva koolkonna, ja seega ka üldiselt kogu kultuurisemiootika tekkele. Kuna üks J. Lotmani ja Tartu-Moskva koolkonna peamisi mõisteid „semiosfäär“ eeldab juba iseenesest dialoogi kõige laiemas mõttes, on esimene kokkupuutepunkt ka leitud. Lotmani käsitlus dialoogist kui üldisest tähendusloome mehhanismist on oma eelduspunktidelt ütlemata sarnane Bahtini lähenemisega elust kui pidevast dialoogist – elada tähendab osaleda dialoogis: küsida, märgata, vastata, nõustuda jne. Indiviid osaleb sellises dialoogis tervenisti ning läbi oma eluaja. Semiosfääri mõistet võibki mõnes mõttes pidada Bahtini „dialoogi konteksti“ mõiste reformuleeringuks ja rekontseptualiseeringuks ruumiliste, ajalooliste ning „hard“ sience terminites. Dialoog on oluline ka teadvuse aspektist – teadvus ilma dialoogita on võimatu ja see kehtib üleüldiselt - alates aju eri poolkeradega ning lõpetades dialoogiga eri kultuuride vahel (Shukman 1989: 196-197).  

Kuidas seostada kommunikatsioonisüsteem tõsiasjaga, et tegelikus kultuuri funktsioneerimise protsessis on alati teatud määral kommunikatiivne ebaõnnestumine või isegi mite-kommunikatsioon? Näiteks kirjanduse puhul: lugejate vastukaja on erinev, maitsed muutuvad, autorid lähevad moest ning see, mis ühele generatsioonile on oluline, ei ole teisele seda mitte. Seega: mis toob muutused kaasa ning mil moel vahetub üks stiil teisega? Ning teiseks: kuidas kirjeldada muutumise protsessi?

Vastus esimesele küsimusele leiti peituvat dialoogi laiendatud mõistes: kirjandust hakati käsitlema kui kõneleja ja kuulaja terviklikku süsteemi, teksti ja kriitikat. Iga teos ootab mingil määral lugeja vastust, iga kriitika vastab tekstile – selgelt bahtinilik lähenemine. Vastus teisele küsimusele on samuti bahtinilik: kanoonilised žanrid juba kulunud  tsentrumis vahelduvad läbi mittekanooniliste  žanrite sissevoolu perifeeriast. Kuigi läbi erinevate terminite, põhineb Bahtini kultuuri käsitlus sarnasel ideel (Danow 1991: 97-104).

Vaatluse alt ei tohi kõrvale jätta ka piiri või raami mõistet. Raam on Bahtini jaoks seotud autoriga. Autor rakendab teatud hulka piire, mis on tarvilikud identifitseerimaks karakterit (sotsiaalsed, psühholoogilised jne) ning loob tema koha fiktsionaalses maailmas. Luues eraldi universumi, loob kirjanik kogu elustiku, mis asub läbipõimunud ajalistel ja ruumilistel tasanditel. Peamine tunnus, mis eristab kunstilist teksti mitte-tekstist, teose ilma ülejäänud ilmast on raam – samas ei ole suhe nende vahel mitte kristalliseerunud või staatiline, vaid dünaamiline. Sarnane lähtepunkt on oluline ka Bahtini käsitluses – raami sisese ja välise vahel toimub pidevalt vastastikune interaktsioon (ibid). Jällegi on sarnasused Tartu-Moskva koolkonna lähenemistega märgatavad, pärinegu need siis teksti, semiosfääri, kunsti või mõne muu nähtuse käsitlustest.

Paralleele on võimalik tõmmata ka Tartu-Moskva koolkonna „modelleerivate süsteemide“ ja Bahtini  „ütluste“ (utterance) vahel. Kui Tartu koolkonna traditsioonis põhinevad primaarsel, tavakeele süsteemil sekundaarsed modelleerivad süsteemid – kunstilised (kõige laiemas mõttes) jne. tekstid, siis Bahtin eristab primaarseid ja sekundaarseid ütlusi. Esimesed on olemuslikult kui igapäevakõne, teised seevastu on vaadeldavad kui keele keerulisem, kirjanduslik vorm (Danow 1991: 109-110).

Kui Bahtin keskendus oma analüüsis ütlusele kui inimdiskursuse fundamentaalsele üksusele, siis Tartu-Moskva koolkond rakendas sarnases positsioonis teksti – tekst on kui kultuuri uurimise primaarne mõiste. „Tartu koolkonna eripäraks on rõhutatud tekstikesksus: tema põhisüsteemi tsentrum pole mitte keel, märk, struktuur, binaared opositsioonid ega grammatikareeglid, vaid tekst“ (Lotman 1994: 592). Tekst domineerib oma elementide üle s.t integreerib need semiootiliselt ühtseks  üksuseks; sellisel viisil transformeeritakse diskreetsed märgid ja süntaktilised elemendid, mille viimased moodustavad, ühtse tervikliku märgi tasemele (Lachman 1987: 15). Esimene lähenemine püüdis luua uut lingvistikat, mis lähtuks ütlusest kui kommunikatsiooni peamisest elemendist, teine pani aluse semiootikale, mis lähtub tekstist kui kultuurilise väljenduse baasmudelist. Minnes veelgi edasi kirjanduse ja kultuuri analüüside kõrvutamisel, võib näha sarnasusi romaani kui sellise ja kultuuri vahel, sama moodi ka kronotoobi ja mälu mõistelistel väärtustel. Kronotoop kui mingi teose ajalis ruumilne mudel, omandab erilise tähenduse romaanis kui žanris, kuna romaani peamine ajaline suunatus kuulub olevikku. On väidetud, et romaan kui potentsiaalne sotsiaalselt oluline dokument on sarnane kultuuriga, mida võib defineerida kui mälu (Danow 1991: 110-111). 

Ennekõike võibiki rõhutada pigem Bahtini mõju mitte semiootika (märkide uurimise), kuivõrd just kultuuriuuringute osas - suund millele Lotman, Ivanov ja Uspenski järjest enam pöördusid. Bahtini kaudu mõisteti „peavooludest“ kõrvale jäävate kultuurinähtuste olulisust - n.ö karnevali taolist. Ka võttis Lotman terminid „tsentrum“ ja „perifeeria“ kasutusele Bahtinilt, läbi Tynjanovi. Binaarsuse mõiste rakendamine kultuuriuuringutele Ivanovi poolt lähtub samuti Bahtinist. Ning ei saa jätta mainimata Lotmani ja Uspenski artiklit duaalsete mudelite rollist vene kultuuris, mida võib pidada  Bahtini ideede ümber töötamiseks ning nende vene kultuurile rakendamiseks (Shukman 1989: 199-203). 

Siinkohal pöördukski eelpool mainitud artikli poole. Nagu ka eelpool mainitud määratlevad Lotman ja Uspenskij mõiste „kultuur” kui mittepärilikku kollektiivse mälu, mis väljendub kindlas ettekirjutuste ja keeldude süsteemis. Kultuur iseenesest näib ühiskonnale alati teatud väärtuste süsteemina. Mingi kultuuri ajalugu ei ole mitte üksnes teatud käskude ja keeldude dünaamika, vaid ka kultuuri eneseteadvuse dünaamika. Viimane aga mõjutab, millise ulatusega on vastavad muudatused normatiivides (Lotman; Uspenskij 1984).

Samast artiklist võib tuua ka näite dialoogist kui teadvusloome mehhanismist: kultuur, olles ühtaegu kollektiivse mälu ja  kollektiivse teadvuse süsteem, peab samas olema ka unifitseeritud väärtuste süsteem sellele kultuurile. Vajadus enesekirjelduse järgi, mis on teatud etapis tarvilik määratlemaks teatud väärtusühikuid ja struktuuri, omab tugevat mõju kultuuri kui fenomeni kirjeldamisel. Luues iseendale iseenda mudeli, mõjutab kultuur aktiivselt oma enesekorralduse protsessi, organiseerides end hierarhiliselt, kanoniseerides mõningaid tekste ning välistades teisi. Seesugune mudel muutub kultuuriloo tõsiasjaks mille läbi see seadumus mõjutab hilisemate generatsioonide mõttemaailma ning ajaloolaste arvamusi (ibid).

Dialoog toimub pidevalt mineviku ja oleviku või isegi mineviku ja tulevikuloome vahel: vaadeldes Vene ajalugu kõnealusel perioodil, võib selle selgelt jagada etappideks, mis üksteist dünaamiliselt välja vahetavad. Sellest hoolimata on märgatavad ka läbivad kordumised või äärmuslikud sarnasused sündmuste, ajalooliste või psühholoogiliste situatsioonide või ka tekstide vahel. Analüüsid paljastavad, et selle perioodi Vene kultuuri uued struktuurid sisaldavad endas mehhanisme, mis regenereerivad varasemat kultuuri. Mida dünaamilisem kultuur on, seda aktiivsemad on mälu mehhanismid, mis kindlustavad terviku ühetaolisuse.

Keskaegne Vene süsteem oli konstrueeritud markeeritud dualismile. Elu peale surma jätkus kas taevas või põrgus. Vahepealne variant puudus. Ning vastavalt olid teod siinilmas kas patused või pühad. Selline dualism rakendus ka väljaspool kirikuga seotut. Maiseid valitsejaid peeti kas jumalikeks või saatanlikeks (ibid). 

Üks püsivamaid opositsioone kogu vene kultuuris läbi selle ajaloo tekkis vahemikus ristiusustamisest Peeter I reformideni: „vana” ↔ „uus”. See omakorda teisenes teistessegi olulistesse opositsioonidesse: „Venemaa ↔ lääs”, „kristlus ↔ paganlus”, „õige uskumine ↔ väär uskumine”, „teadmine ↔ ignorantsus”, „ühiskonna tipp ↔ ühiskonna põhi”. Seejuures on oluline viis, kuidas „vana” asendatakse „uuega”. Nii viis ristiusustamine demonstratiivsete kohavahetusteni vana (paganliku) ja uue (kristliku) religiooni vahel. Kiievis heideti Peruni jumalakuju mäest alla Podelisse, samale kohale aga, kus oli asunud tempel, püstitati kirik. Tegemist on seega äärmusliku nihkega „tipust” „põhja” (ibid).

Samal ajal on Vene „uus” paradoksaalsel kombel kombineeritud äärmiselt arhailiste kultuurimudelite aktiviseerimisega. Uute kultuuride konstrueerimisel võib märgata kahte mudelit: 
1)	Süvastruktuur, mis sisaldab varasemaid perioode säilib, kuigi see nimetatakse ümber. Sel juhul genereeritakse uusi tekste, kuigi arhailine kultuuri raamistik säilib.
2)	Kultuuri süvastruktuur ise muutub. Kuid siiski on olemas seos varasema kultuuri mudeliga, kuna uus luuakse pöörates vana pahupidi.
Selle ilmseks näiteks on viis, kuidas paganlikud ideed jätkusid kristliku kultuuri süsteemis. Paganlikel jumalatel oli kaks saatust: nad kas identifitseeriti deemonitena ning võtsid seega sisse negatiivse kuid täiesti seadusliku positsiooni uues süsteemis; või ühendati nad kristlike pühakutega, kes asendasid neid funktsionaalselt (ibid).

Uuenduste egiidi all alanud kaheksateistkümnenda sajandi kaks olulisemat mõistet olid „valgustus” ja „valgustaja”. Need kaks sõna kandsid kõige selgemalt „mõistuse ajastu” kõige sügavamaid ideesid. Samas ei olnud need Venemaal neologismind, nad olid hästi tuntud ka Peetri eelsel Venemaal: valgustama tähendas ristimist. Valgustaja mõistet hakati Peetri eluajal kasutama ka tema enda kohta – tema, kui uue Euroopaliku kultuuri rajaja. Selles tähenduses oli uue sekulaarse kultuuri, mis asus hävitama traditsioonilist õigeusku, kehtestamine mõistetav kui Venemaa teine ristimine (ibid).
 
Kaheksateistkümnenda sajandi teine pool arenes ideede mõju alla, mis paljastavad kultuurilisi paralleele hiliskeskajaga Venemaal. Jällegi võib leida soovi pöörduda kultuurist looduse nimel. Jällegi on olemas otsustav murrang minevikust ürg „loodusliku” ühiskondliku eksistentsi vormi suunas. Seejuures võtab too fundamentaalne anti-historitsism muutuse vormi just kunstlikult konstrueeritud ajaloo utoopiast. See „mälu leiutamine”, mineviku utoopia rekonstrueerimine võimaldas üllatavaid identifikatsioone. Võis kaduda erinevus klassikalise paganluse, Vene paganluse ning kristlike vanausuliste vahel (ibid). 

Kultuuri olemus on säärane, et juba olnud ei kao kuhugi, see ei haihtu nagu mineviku sündmused aja kulgemisel. Fikseerinud end kultuuri mälus, omandab minevik konstantse, kuid samas potentsiaalse eksistentsi. Kultuuri mälu ei ole pelgalt kui ladum tekste, see on samas ka kui omalaadne loovmehhanism. Kultuur, mis on minevikuga ühendatud oma mälu läbi, mitte üksnes ei loo oma tulevikku, vaid ka oma minevikku. Ja selles mõttes töötab ta vastu aja loomulikule kulgemisele (ibid).

Korrates eespoolöeldut, väljendub Bahtini mõju mitte semiootika kui märkide uurimise, kuivõrd just keerulisemate ning kompleksemate süsteemide analüüsile (nagu  näiteks kultuur või erinevad kultuurilised nähtused). Loomulikult on ilmselge lihtsustus seesugune osutav näpuvibutus ühtedele või teistele sarnasustele Bahtini ja Tartu-Moskva koolkonna õpetuses, kuid kindlasti ei saa samas siiski väita, et igasugune seos puuduks. 

Kasutatud kirjandus:
Danow, D. K. 1991: „The Thought of Mikkail Bakhtin“, Macmillan, London

Lachmann, R. 1987: „Jurij Lotman`s Semitics of Culture/Semitics of Text“ (13-33); „Dispositio: Revista Hispánica de Semiótica Literaria“ vol XII

Lotman, J.; Uspenskij, B: „The Role of Dual Models In The Dynamics of Russian Culture  (Up to The End of The Eighteen Century)” In: „The Semiotics of Russian Culture” Ed. By Shukman, A. Univ of Michigan/Michigan Slavic, 1984.

Lotman, M. 1994: „Teksti taga: märkmeid Tartu semiootika filosoofilisest taustast“ (592-597); „Keel ja Kirjandus“ vol. X

Shukman, A 1989: „Semitics of culture and the influence of M. M. Bakhtin“; „Issues in Slavic Literary and Cultural Theory“ Ed. By K. Eimermacher, P. Grzybek, G. Witte. Bochum: Universitätsverlag Dr. Norbert Brockmeyer, 193–207