Rooma arhitektuur, skulptuur ja maalikunst hilise impeeriumi ajajärgul
Ülleli Lember

Hilise impeeriumi ajajärguks ehk hilisantiigiks loetakse tavaliselt dominaadi perioodi ehk 3.-5. sajandit. See oli idamaisele eeskujule tuginev absoluutse monarhia ajajärk - nimetus dominaat tuleneb sõnadest dominus et deus (“isand ja jumal”), millega pöörduti tollal tavaliselt keisri poole; üleminekuaega antiigi ja feodalismi vahel. Kuid hilise keisririigi aega ei tohiks vaadelda lihtsalt kõrgema antiiktsivilisatsiooni languse ja allakäiguna või siis vägivaldse ja rutaka sissejuhatusena keskaega - tegelikkuses oli see omalaadne ja määrava tähtsusega ajajärk Euroopa (ja Lähis-Ida) ajaloos. Kunstis tähendas see eelkõige üleminekut klassikalistelt kreeka-rooma kaanonitelt vähem-naturalistlikele ja abstraktsematele kujutusviisidele, mida seostatakse keskaegse kunstiga. Iseloomulik oli religioossete (paganlike ja kristlike) elementide kõrvutamine stilistiliste (naturalistlike ja skemaatiliste) vormidega. Samuti võib kohata paganlike ja kristlike elementide segunemist; näiteks on Küproselt leitud 4. sajandist pärit paganlik mosaiik, mis kujutab Hermest, kel on süles laps Dionysos, viimasel on ka aupaiste. See meenutab väga viisi, kuidas kristlikus kunstis kujutatakse Neitsi Maarjat ja Jeesuslast, kuid me ei saa kindlalt öelda, mis oli selle pildi tähendus – kas tegu on Dionysose ja Kristuse samastamisega, või lihtsalt kristlaste ikonograafia kasutamisega paganlikus kontekstis. Kuid taolisi näiteid on veel ja veel – näiteks võis kristliku kujutise kõrval olla paganlik kiri või vastupidi. Seega, kuigi selle ajastu kristlikud tekstid üritavad teha selget vahet kristliku ja paganlike ning hereetiliste kunstide vahel, tõestavad kunstiteosed ise pigem kultuuride segunemist.

Arhitektuur

Hilisrooma arhitektuur oli endiselt suurejooneline. Endiselt püstitati traditsioonilisi avalikke hooneid, nagu terme, foorumeid, triumfikaari. Eriti uhked hooned kerkisid vastrajatud pealinnas Konstantinoopolis IV-VI. sajandil. Suurejoonelisusest annavad tunnistust aga kasvõi Diocletianuse termid (alates a. 303) Roomas, mis olid ehitatud veelgi uhkemate Caracalla termide eeskujul. Selles tohutus kompleksis, mis sisaldas külma ja sooja sauna, riietus- ja jalutusruume, ujumisbasseine, spordiplatse, fontääne ja muud, oli ruumi 3000 inimesele. Ruumid olid kaetud vägevate silinder- ja ristvõlvidega või kuplitega. Termide ehitusviis kanti üle ka basiilikale, nagu seda tunnistab Maxentiuse (306-312) alustatud ja Constantinuse (kuni 337) lõpetatud kolossaalne Constantinuse basiilika. Tavalise lameda lae asemel oli 25 meetri laiune kesklööv siin kaetud kolme ristvõlviga. Nagu osutavad varemete säilinud osad, ei ole arhitektuuri üldine suurejoonelisus kooskõlas detailide ja kaunistustega; viimased on teostatud kuivas laadis ja väga kuhjatud. 

Selle perioodi arhitektuuris võib täheldada elemente, mis viitavad hiljem väljakujunevale bütsantsi arhitektuurile. Näiteks viklite kasutuselevõtt, mis võimaldas katta kupliga nelinurkset ruumi, ning mis leidis kasutust Hagia Sophia (532-537) kiriku ehituses. Peaaegu kõikjal on näha arhitektuuris levivaid uuendusi ja loovat mõtlemist. 

Sellele kontrastiks on hooned, mis püüavad endiselt konservatiivselt kinni hoida antiigi traditsioonidest. Nende puhul võib tõepoolest rääkida allakäigust ja langusest. Hea näide on Constantinuse triumfikaar Roomas, mis valmis aastal 315. See on kahtlemata üks parimatest rooma triumfikaartest, üldkompositsioonilt on see rahulik ja selge, proportsioonid harmoonilised, kuid enamus selle detailidest ja skulptuuridest on pärit varasematelt (Hadrianuse, Marcus Aureliuse jt aegsetelt) ehitistelt. Uued osad üritavad küll vanu järgida, kuid on teostatud märgatavalt halvemas kvaliteedis ja on isegi stiililiselt teistsugused. 

Suur osa loovast energiast läks aga uue hoonetüübi – kirikute – ehitamiseks. Monumentaalseid kirikuid hakati püstitama alles pärast 312-313. aastaid, mil kristlus muutus lubatud usundiks. Esimene kristlik keiser Constantinus lasi ehitada mitmeid kirikuid Roomas ja Jeruusalemmas, millega muutus basiilika kristlike kirikute tüüpiliseks vormiks. Basiilika oli esiteks piisavalt ruumikas, et rahuldada kristliku liturgia kasvavaid vajadusi, teiseks tõi see kirikuarhitektuuri pühaduse ning keisri- ja kohtuvõimu atmosfääri. Roomaaegsetes basiilikates oli uks tavaliselt pikiküljel. Ukse asetamisega läände muutus kiriku ruumimõju – see suundus apsiidi ja selles paikneva altari poole. Basiilika jäi Contantinuse valitsemisest kuni antiigiaja lõpuni nii idas kui läänes tüüpiliseks kirikuhooneks. Nelinurkse põhiplaaniga basiilikate kõrval tekkisid ka sümmeetrilisema põhiplaaniga kirikuhooned, mille eelkäijaid võib näha ehk vanades hauakambritemplites või siis paleede tsentraalselt planeeritud söögi- ja vastuvõtusaalides. Jällegi oli see Constantinus oma järglastega, kes lasi ehitada esimesed tsentraalse planeeringuga kirikud. Näiteks kaheksanurkne martyrium Petlemmas ning Apostlite kirik Kontantinoopolis, mis oli ristikujuline. S. Constanzal Roomas (Contantinuse tütre hauakamber) oli kuppel ringikujulise sammastiku kohal. Tsentraalse põhiplaaniga kirikud levisid samuti kõikjal Rooma impeeriumi aladel ning võtsid üle samad liturgilised funktsioonid mis basiilikatelgi. Aastal 548 lõpetati Ravennas S. Vitale kirik, antiigi viimane arhitektuuriline monument Hagia Sophia pühitseti Konstantinoopolis sisse 537. aastal. Justinianuse ajal loodi basiilika ja tsentraalplaaniga hoone elementidest kokku uus kirikutüüp – nagu kaks ristiasuvat basiilikat, mille ristumiskohas on kuppel. Selline kirikutüüp juurdus eriti bütsantsis. 

Skulptuur

III sajandil minetas rooma portree oma klassikalise vormi; sirgjooneline kujutusviis ja portreede üleloomulikult hingestatud ilme tähistasid portreekunsti jõudmist hilisantiigi arenguastmele. Varakristlik kunsti kaasmõju andis usulistel kaalutlustel vanadele kunstivormidele uue sisu.

Portreekunstis võib märgata, kuidas aina enam pööratakse tähelepanu portreteeritava hingele ja tema tunnetele. Kunstnik võib pöörata juuste ja habeme detailidele vähe tähelepanu, kuid see-eest kujutada ülima hoolega silmi, näojooni ja suud. Üks parimaid selle aja töödest on Trajan Deciuse pea (~250) – selles portrees on näha mehe raskused ja mured, kogu tema eluaja koorem. Kuid samas hakkab portreekunst juba kalduma sümbolistliku kujutusviisi poole, nagu on hiljem omane bütsantsile. Seda on selgelt näha näiteks keiser Constantinuse portrees. Selles jääb puudu elav inimene: nägu on edasi antud skemaatiliselt, silmad ebaloomulikult suured, kulmud ja juuksed stiliseeritud. 

Ka reljeefikunstis hakkavad avalduma mitmesugused uued võtted. Võiks öelda, et aina vähem üritatakse luua illusiooni tõelisusest ja kujutise sügavusest, ning stiil muutub kohati naiivsemaks. Kahte rida üksteise taga seisvaid inimesi kujutatakse lihtsalt üksteise kohal, nii et tagapoolsetest paistavab ainult peade rivi. Vahel on kasutatud pealtvaadet, et anda tegevusest parem ülevaade. Neid nähtusi võib muidugi tõlgendada mitmeti, kuid kahtlemata on siingi näha uut suhtumist kunsti ja aina süvenevat tendentsi vanasid meetodeid hüljata.

Muutusi võib näha ka sarkofaagides. Levib Väike-Aasia päritolu ornamenditehnika, kus sisselõiked on sügavad ja kontrast valguse ning varju vahel tugev. III sajandi töödes võib märgata, kuidas inimfiguure hakatakse kujutama uudsel viisil – nende kehad ei ole enam klassikaliselt täiuslikud, nagu ka mitte näod, mis on vahel lausa inetud ning suurema ilmekuse saavutamiseks tihti ebaproportsionaalselt suured. Ka sümbolism muutub – populaarsed teemad on näiteks lõvijaht, mis sümboliseerib elu võitu surma üle; teised teemad väljendavad voorusi, vaprust, mõtisklusi hauataguse elu üle. Alates V sajandi teisest poolest väheneb inimfiguuride tähtsus ja esile kerkivad risti- ja taimemotiivid.

Süveneb tendents kujutada figuure otsevaates, isegi kui see tekitab võltsi ja ebareaalse tunde. Kangas on kaotanud oma orgaanilisuse, rõhk on pandud sügavatele, teravatele uuretele, mis moodustavad kanga voldid. Vahel rõhutatakse terve figuuri piirjooni sügavate uuretega. 

Maalikunst

Tolle aja maalikunstist on kahjuks väga vähe säilinud. Katakombimaalid, mis ilmuvad III sajandil, esindavad hoopis uusi inspiratsiooniallikaid maalikunstis, kuid on enamasti väga halva kvaliteediga. Tolle aja maali- ja mosaiigikunstis on palju tinglikkust; hästi tabatud elavate joonte kõrvale satuvad rohmakad kujutised.

Üldised trendid maalikunstis on aga umbes samad, mis skulptuuris. Kunstnikud pööravad vähem tähelepanu ruumi kujutamisele ning värvitoonide üleminekutele. Figuurid on esitatud eestvaates, taust on tasane. Maalimisviis on väljendusrikas ja lihtsustatult skemaatiline. Vahel on see väljendusrikas stiil kombineeritud tugevate piirjoontega, mis annab figuuridele väga bütsantsiliku liikumatuse ja abstraktsuse. 

Aina populaarsemaks muutuvad mosaiigid, millega põrandate kõrval hakatakse üha enam katma ka sambaid, seinu ja võlve. Hilise keisririigi mosaiike on avastatud üsna palju Põhja-Aafrikas, Prantsusmaal ja Lääne-Saksamaal. Nende kunstiline väärtus on väike. Mosaiigikunstis hakatakse kasutama palju säravaid värve, nagu on näha Santa Constanza mosaiikidel Constantina mausoleumis. Kuigi teemad on traditsiooniliselt paganlikud, on kujutusviis uuenduslikult värske ja särav.

Ühteaegu areneb laialdaselt kristlik kunst. Mitmesuguseid paganlikke mõjusid vastu võttes kujundatakse välja Kristuse, jumalaema ja kristlike pühakute tüüpilised kujutised. Kristlik maalikunst ja mosaiigikunst vabanevad järk-järgult traditsioonilistest (paganlikest) vormidest ja võtavad isikupärased jooned. 

Kasutatud kirjandus:

Bowersock, G.W. 1999. Late antiquity: a guide to the postclassical world. Cambridge(Mass.); London: Belknap Press of Harvard University Press.
Cameron, Averil; Garnsey, Peter 2001. The Cambridge Ancient History. Volume XIII, The late empire, A.D. 337-425 . Cambridge: Cambridge University Press.
Kangilaski, Jaak 1997. Üldine kunstiajalugu. Tallinn: Kunst.
Kõiv, Mait jt 1998. Inimene. Ühiskond. Kultuur. Tallinn: Koolibri.
Strong, Donald Emrys 1976. Roman Art. Harmondsworth: Penguin Books.
Strong, Donald Emrys 1965. The Classical World. London: Paul Hamlyn. 
Vaga, Voldemar 1999. Üldine kunstiajalugu. Tallinn: Koolibri.
Antiigileksikon 1983. Tallinn: Valgus.