SOSE.01.139
Kultuurilugu
Sügis 2006

Maria Tappo
SOSE I

Referaat
Sargatekst-  'Kahe tee raamat'

   Sargatekstid on Püramiiditekstidest tuletatud loitsud, mis raiuti kirstudele ja pakkusid maagilist abi hauaomaniku püüdlustel surematuse poole. Juba varakult sai uurijate erilise tähelepanu osaliseks üks osa Sargatekstidest- 'Kahe tee raamat'.
Sargatekstid, mis praktiliselt tõrjusid välja Püramiiditekstid (maagilised matuseloitsud Vana Riigi lõpus), on peamiselt Keskmise Riigi (XI-XIII dünastia, 2040-1730 a.eKr) fenomen, kuigi näiteid nendest võib leida ka Vana Riigi lõpuaegadest ning varasemast ajast. I vaheperioodi jooksul muutusid Sargatekstid peale valitsejate kättesaadavaks ka jõukatele tavainimestele, kes võisid endale lubada kirstu, hauda ja matusevarustust, ning nende kasutamine levis pidevalt kogu Keskmise Riigi perioodil. Seega Sargatekstid kõrvaldasid Püramiiditekstidest pärit arvamuse, et teispoolsus on vaid kuningatele.

   Kui Dakhla Oasises Balat-i nekropolis asuvate Vana Riigi ajast pärit Sargatekstide dateeringud on õiged, on need teadaolevatest vanimad. Ibi püramiidist Lõuna Saqqarast  leitud tekstide päritoluajaks on VIII dünastia ajad, esimene vaheperiood. Tekste on leitud Delta lõunaosast kuni Aswanini, suurimad leiukohad on hilisemad XII dünastia nekropolid, peamiselt maakondade asevalitsejate (nomarhide) omad, eriti Asyut, Beni Hasan, Deir el-Bersha, el-Lisht ja Meir. 
Arvatavasti oli kõige rohkem Sargatekste Deir el-Bersha nekropolis, mis asus iidses Hermopolise linnas. Keskmise Riigi lõpuajaks olid Sargatekstid Surnuteraamatusse kokku kogutud, ehkki ka Uue Riigi, Kolmanda vaheperioodi ning varase Hilis-Egiptuse haudadest võime leida üksikuid loitse (eriti populaarsed olid neil aegadel loitsud nr. 151, 607 ja 625).

   Nagu loitsude kogu nimigi vihjab (Sargatekstid) on tekste põhiliselt leitud Keskmise Riigi ametnike ja nende alluvate sarkadest. Ometi võime leida loitse ka hauakambrite seintele, steelidele (antiikaegne neljakandiline kivisammas), papüürusele ja muumia maskidele kirjutatult. 

   Varaseima teadaoleva uurimuse Sargatekstidest tegi C.R.Lepsius, kes aastal 1867 avaldas esimesesed koopiad tekstist, mis pärit sarkadest, mis olid viidud Berliini. Hiljem avaldati mitmeid trükiseid individuaalsetest haudadest pärit tekstidest ning aastatel 1904-1906 avaldas Pierre Lacau mitmed Keskmise Riigi ajast pärit Sargatekstid osana Kairo Muuseumi kataloogist. Tuginedes sellele tööle avaldas ta aastatel 1904-1915 individuaalsed loitsud Sargatekstidest artiklite seerias 'Texts religieux' (religioossed tekstid) publikatsioonis Receuil de travaux.

   Üks osa Sargatekstist, 'Kahe tee raamat' (Book of the Two Ways) sai uurijate poolt erilise tähelepanu osaliseks. See leiti Seni sarga põrandalt, Hans Schack-Schackenburg avaldas teksti 1903ndal aastal, 1926ndal aastal avaldas Kees sellest detailsema versiooni.
Kasutades Lacau töid 'Texts Religieux`st' kirjutasid James Henry Breated (1912) ja Hermann Kees (1926) ülevaateid Sargatekstist, esimene peaaegu täielik ülevaade Sargateksist ilmus Adriaan de Buckilt seitsmes köites aastatel 1935-1961. See põhines James Henry Breastedi ja Alan H. Gardineri uurimustel, mis nad olid läbi viinud veidi aega peale Esimest maailmasõda. Suurem osa tänapäevastest tõlgetest põhineb de Bucki tööl. 
   Aadrian de Bucki töid kasutas Louis Speelers, kes 1947ndal aastal tõlkis de Bucki teose kaks esimest köidet prantsuse keelde. 1973-1978 tõlkis Raymond O. Faulkner de Bucki töö täielikult (7 köidet) inglise keelde. Faulkner kasutas loitsude puhul sama järjekorda kui de Buck, kuid Paul Barguet, kes tõlkis need prantsuse keelde, jagas loitsud teemade järgi gruppidesse (avaldati 1986. aastal).

   Tänapäeval ollakse Sargatekstide puhul silmitsi samade probleemidega nagu oli de Buck, eriti puudutavad need loitsude järjekorda. De Buck-il polnud mingisugust kindlaks tehtud kronoloogilist järjekorda ja tekstide algused ning lõpud ei olnud seotud teiste tekstidega, st kõik olid omaette tekstid. Veelgi enam, tekst võis olla kirjutatud kõigile kuuele sarga sisepinnale ning nende järjestus võis iga sarga puhul olla erinev.

   Ehkki üksikutel sarkadel on ka unikaalseid loitse, jagas de Buck Sargatekstid 1185. loitsuks, milledest mõned omakorda olid määratud suuremasse koosseisu nagu nt 'Kahe tee raamat' (Book of the Two Ways). Loitsud, mis viitavad kadunule (surnule) ainsuse esimeses isikus, üritavad imiteerida Vana Riigi keelt (kirjaviisi), kuigi nad on tegelikult kirjutatud Kesk- Egiptuse klassikalises keeles. Nad on kirjutatud kasutades hieroglüüfe, vahel ka varajast egiptuse kirja. 

   Erinevalt Püramiiditekstist on Sargatekstid peaaegu alati pealkirjastatud, kuigi mõnikord võib pealkiri olla teksti lõpus. Tavaliselt on kirjutatud vertikaalsetes tulpades, mõnikord on tulbad ruumi kokkuhoiu mõttes poolitatud. Tekstid olid sarkade pinnale inskribeeritud. Punast tinti on kasutatud rõhutamiseks ja loitsude eraldamiseks. Mõned tähtsad loitsud on täielikult kirjutatud punase värviga. 

   Esimest korda matusekirjanduse ajaloos kasutatakse Sargatekstides graafilisi kirjeldusi, illustratsioone, ehkki väga harva. Nii 'Kahe tee raamatus' kui ka loitsus nr.464 (Field of Offerings/Ohvrianni põld) on näha detailseid plaane. On ka tekstilisi kirjeldusi asjadest (loitsud 81 ja 100), mis pidid tugevdama teksti maagilisust.
Vanad egiptlased olid illustratsioonide kasutamisel siiski ettevaatlikud (vt lisad). Üks sarnasus Püramiiditekstitega, vähemalt varasemate Sargatekstide puhul, on elusaid objekte esindavate hieroglüüfide moonutatud kujul kasutamine. Mõnikord on glüüfid (märgi visuaalne kuju) tahutud kahe erineva osana, eraldatuna tühikuga, või on madusid ja teisi loomi ning erinevaid elukaid kujutatud nugadega seljas. Seda tagamaks, et kujutatu ei saaks kuidagi ohustada kirstu maetud kadunut. 

   'Kahe tee raamat' on Sargateksti kõige laialdasemalt levinud kompositsioon. Tavaliselt asetsevad tekstid sarga seespoolsel põhjal, nagu nt Deir el-Bershas, paljud egüptoloogid on jaganud need neljaks või üheksaks osaks, mis võivad koosneda pikast versioonist (loitsud 1029-1130) või lühikesest (loitsud 1131-1185), kuid mis omakorda sisaldab loitse nr. 513 ja 577.

    Sargatekstide sisu jätkas põhiliselt Püramiiditekstide traditsioone, ainult hauatagune elu oli neis paremini defineeritud ja selle ohte kujutati dramaatilisemalt. Nad olid mõeldud kadunu abistamiseks hauataguses elus- loitsud tagasid kindluse üleloomulike olendite ja teiste ohtude puhul ning aitasid kindlustada kadunu vastuvõtu päikese tsüklilisse kulgu, seega igavesse ellu. Teisi loitse, näiteks nr. 472, kasutati ushabti kujukeste (tuntud ka kui shabti, shawabti kujuke) aktiveerimiseks, et need saaksid sooritada erinevaid tööülesandeid kadunu eest hauataguses elus.
Sargatekstides on ka palju algupärandeid, asju, mida Püramiiditekstides ei ole mainitud. Näiteks loitsud 268-295 lubavad surnud kuningal tõusta taevasse linnuna, kuid neid saab ka kasutada kadunu üleminekuks ükskõik milliseks paljudest jumalustest. Näiteks loits nr. 290 ütleb: 'Igaks jumalaks, ükskõik milliseks soovitakse üle minna (ümberkehastuda)'. Samas on ka loitse, mille abil kadunu saab kehastuda tuleks, õhuks, lapseks ja isegi krokodilliks. See võib seletada, miks Keskmise Riigi ajal skarabeuse põrnikas (scarab beetle) esindades üleminekut ning oli üks populaarsemaid amulette. Teised hiljem valminud loitsud lubavad kadunul hauataguses elus taasühineda oma pere ja kallimatega.
Erinevalt Püramiiditekstidest leiame Sargatekstide hulgast loitsu, mis aitab hakkama saada Apophisega, suure maoga, kellega, kui päikese vaenlasega, pidi võitlema. Apophis mängis suurt rolli ka Egiptuse Uue Riigi matuseraamatutes.
Sargatekstides seisab ka, et kõik surnud peavad alluma 'Surnute Kohtuotsusele', mis põhineb tegudel, mis inimene elu jooksul korda saatnud.
Mitmed Sargateksti loitsud rõhutavad loomise mõistele, nii et me leiame kadunu portreteerituna eelajaloolisteks jumalaks ja loojaks ning seeria loitse viitavad loojale-jumalale  ja tema lastele, Shule ja Tefnutile, kellele anti võimalus luua. Teinekord võtab kadunu Osirise või jumala abilise kuju, kuid võib võtta ka Osirise ustava poja Horuse, kes tõttas oma isale appi loitsus nr. 312, kuju.

   Üks põhjus, miks 'Kahe tee raamat' (võimalik, et algselt Hermopolises koostatud kogu) nii palju tähelepanu on saanud seisneb selles,et see kirjeldab esmakordselt kosmograafiat (maa ja taevavõlvi kirjeldus). Võimalik, et see oli algselt pealkirjastatud kui 'Juhend Rosetau`sse' (Guide to the ways of Rosetau). 
Vanad egiptlased uskusid ka, et kogu leiti 'Tothi tiiva alt' (Toth - ürgjumal, Hermopolises austati peajumalana, teda kujutati ka iibisena, tähtsaima linnuna egiptlaste jaoks).

   Rosetau on termin, mida egüptoloogid tõlgivad kui Allmaailma või Manalat (Underworld or Netherworld), mis oleks antud kontekstis eksitav. Siin toimub teekond läbi taeva. See viib kadunu läbi Osirise kuningriigi teekonnale päikesejumala poole, alguses idast läände mööda veeteed ja läbi sisemise taeva ning siis tagasi läänest itta maa peal läbi välimise taeva (kaks teed). 
Kahe tee vahel oli Leekide Järv, kus mitmetimõistetav tuli võis alla neelata ära neetud ja samas teenis taastamise eesmärki (päikesejumala Ra õnnistatud jüngritele).
'Kahe tee raamatu' keskel on juttu piirkonnast nimega Rosetau, mis öeldakse tähendavat 'taeva piiril'. Loitsu nr.1080 andmetel asub Osirise surnukeha just siin (Rosetau`s) ja see piirkond on lukustatud täielikku pimedusse ning on ümbritsetud tulega. Kui kadunu jõuab sinna ja vaatab üksisilmi Osirisele otsa, siis ta ei saa surra. Piirkonnad, kuhu kadunu tahab jõuda, kuid kuhu jõudmiseks tuleb ületada raskused on üldiselt samad nt Ohvrianni Põld (või Hetep- hieroglüüf  'hetep' on tõlkes ohverdamislaud) või nt külluse paradiis. Raamatu lõpus käib kadunu segadust tekitavaid teekondi, mis ristuvad üksteisega, mitmed viimas eikuhugi. 

   Erinevalt hilisematest matuseraamatutest ei alga 'Kahe tee raamat' päikeseloojanguga, vaid pigem päikesetõusuga idataevast. Seega on teekond pigem taevas kui allmaailmas. 
Kadunu on silmitsi mitmete takistustega, nagu näiteks ähvardavad tulevase elu väravate valvurid, kellega peab tegelema enne sisenemist. Teised ohud sisaldavad näiteks 'leegitsevat kohut', mis on päikese ümber olev ring ning valitsev pimedus, millele järgnevad leegitsevad seinad segavad järjepidevalt kadunu teekonda.

   Tähtis idee 'Kahe tee raamatus' (loitsud 1100-1110) on seitseme värava oma, igal kolm valvurit. Kuigi algeline, on see ilmselt aluseks tekstile, mis hiljem arenes Uue Riigi Allilma raamatutesse nagu näiteks Amduat. Sellistes kohtades peab kadunu näitama valvuritele oma teadmisi, et tõestada oma õigust hauataguseks eluks.

    Kuigi 'Kahe tee raamat' polnud nii üksikasjalik kui hilisemad Uue Riigi raamatud manalast, oli see mõeldud andma kadunule vajalikke nõuandeid hauataguses elus ringi liikumiseks ja teekonnal ohtude vältimiseks. Kuigi see juhend ei olnud nii süstemaatiline nagu näiteks hilisem Väravate Raamat (Book of Gates), andis see sellegipoolest hoiatusi ja skemaatilise plaani (joonise), tehes sellest esimese juhendi hauatagusesse ellu.

Kasutatud allikmaterjalid:

David, R. Religioon ja maagia Vana- Egiptuses. Tänapäev, 2005. lk. 156, 164-165

Stadnikov, S. Vana- Egiptuse kultuurilugu: valitud artikled, tõlkeid ja esseid. Tallinn, Kodutrükk, 1998. lk. 10, 29, 145, 174

http://www.crystalinks.com/coffintext.html

http://www.touregypt.net/featurestories/coffintext.htm

Lisad:

Sargatekst- 'Kahe tee raamat'

'Kahe tee raamat' viimistletult