Referaat
                                                                   Titus Livius

                                                                                                                   Aune Ainson
                                                                                                                   Semiootika I

                               
                                                                                    Tartu 2004

Roomlaste esimesed katsed oma ajalugu üles märkida toimusid umbes 3. sajandi paiku e.Kr, kuid konkreetseid teoseid pole meieni säilinud. Õigupoolest hakkas ajaloo jäädvustamine tähtsust omandama siiski alles vabariigi lõpu ja varase keisririigi aegu. Tavalisim oli sel puhul, et autor kirjutas oma lähiminevikust ja kaasajast ning eelkõige sündmustest, millest oli ise osa võtnud. Siinjuures oluline märkida, et ühest küljest sündmuse kirjelduse autentsus justkui suureneb, kuid samas ka autoril rohkem mängumaad enda tegude õigustamiseks või siis ebasoodsate nüansside mahasalgamiseks. Nt Caesar oli eranditult vaid enda osalusega toimunud ajaloo jäädvustaja (nt teoses “Märkmeid Gallia sõjast”, kus väliselt lakooniline, rahulik ja erapoolik jutustamisviis peidab selle taga olevat subjektiivset vaatepunkti ja vastastega arvateklaarimisi). 
Aastat 30 eKr, mil Octavianus (alias Augustus) vallutas Egiptuse, liitis selle Rooma riigiga ning ühendas seega kõik Vahemeremaad oma võimu alla, võib lugeda sisuliselt Rooma vabariigi lõpuks. Ja sellega seoses muutus ka senine Rooma kultuuri- ja ühiskonnapilt.

Augustuse (“auväärse”) valitsusaeg (30 eKr-14 pKr) oli humaanne, erinevaid ühiskonnakihte arvestav ning hästi koordineeritud. Enne teda oli peetud pikalt kodusõdu, kuid nüüd sai keskenduda rahuajale, mille positiivseks tulemiks oli ka majanduse hoogne arenemine ja riigi sisekorra täiustumine (elukutselise palgaväe moodustamine; sõjatehnika täiustamine; õigusteaduse kujunemine etc). Paljud uuendused toimusid usulise ja kõlbelise tähtsustamise ning esivanemate kommete taasatamise märgi all. Augustuse ideoloogilise poliitika peamiseks tähisjooneks ongi Rooma poliitilise ja usulise mineviku kummardamine ning vanade kultuste ja rituaalide taastamine. 
Augustuse ajal muutus ka lähenemine ajaloo jäädvustamises. Õigemini saab siin rääkida tõlgendusvõimaluste suurenemisest, või siiski, nende tähtsustamisest. Olulisemaks ajaloolaseks keisririigi algperioodil sai 

Titus Livius (59 e.m.a- 17 m.a.j.).

Sündis Pataviumi (praegu Padova) linnas.  Võib arvata, et oli  pärit küllalt jõukast perkonnast, sest oli saanud omandada hea retoorilise ja filosoofilise hariduse ning elas Roomas, kus sai pühenduda ainult kirjanduslikule tegevusele. Kodulinn Padovas valitsesid peamiselt patriarhaalsed tavad ja vabariiklik meelsus ning Livius säilitas elu lõpuni poolehoiu mineviku institutsioonidele. Oli Augustuse sõber, kuid seejuures eristus kõigist teistest selle ringkonna isikutest, kuna ei võtnud osa ei poliitikast ega sekkunud ka sõjalistesse küsimustesse. 

Livius on kirjutanud mõningaid filosoofia- ja retoorika alased traktaate, kuid need pole kunagi laiema publiku vastuvõttu leidnud; ning praeguseks pole neid isegi säilinud. Kuid varsti pärast printsipaadi kehtestamist hakkas Livius Augustuse õhutamisel valmistama ette mahukat teost Rooma ajaloost. Seadis oma eesmärgiks anda edasi vanade roomlaste kombeid ja igapäevaelu ning jutustada, kuidas panid roomlased aluse oma vägevusele, Rooma majesteetlikkusele. 

Teos “Ad urbe condita” (“Linna asutamisest alates”) käsitleb Rooma ajalugu vanimast ajast Drususe (Augustuse kasupoja) surmani 9. saj. e.m.a. ning koosneb 142-st raamatust. Hiljem jagati teos dekaadideks, igaühes kümme raamatut. Meieni on säilinud kogu teosest 35 raamatut: esimene dekaad, mis räägib aegade algusest kuni ajani 293 e.m.a., kolmas ja neljas dekaad ning  pool viiendast (raamatud 21-45: sündmused ajavahemikus 218-168 e.m.a.). Kõigi raamatute kohta on arvatavasti 4. sajandi paiku m.a.j. tehtud lühidad refeeringud ning mõnede peatükkide sisukokkuvõtted e. periochae. Nende kaudu ongi meieni jõudnud ülevaade tervikteosest.
Liviuse meelest oli eelkõige oluline tuua ajaloosündmustest välja õpetlik ja kasvatuslik essents, (“ajalugu aitab kombeid parandada”), jättes seega tugevalt sekundaarseks objektiivse tõe ja faktid. Livius on pigem literaat ja kõnemees kui ajaloolane. Ta võttis varasematelt allikatel üle andmeid ilma neid kriitiliselt kontrollimata ning pigem subjektiivsete eelistuste tõttu, ei kasutanud algallikaid, vaid ikka korduvalt ümberjutustatud ja peaaegu legendistaatusse langenud lugusid. Meie mõistes võib sellist lähenemist ju odavaks populismiks nimetada, kuid siin oluline tuletada jälle meelde Liviuse endagi sõnastatud eesmärki. Sisuliselt lõi ta roomlastele sellise ajaloo, mida nad näha tahtsid. Ülistas vabariigiaegseid legendaarseid kangelasi, samuti ka hilisemaid vabariiklasi Brutust ja Cassiust. “Rooma voorus” vastandatatkse teiste rahvaste negatiivsetele omadustele: kreeklaste ja gallialaste kergemeelsusele, kartaagolaste ja etruskide reetlikkusele. Saavutatud võimsus põhines traditsioonilistel voorustel nagu vaprus, lihtsus, distsipliin, patriotism ning neid väärtusi tuli ikka ja jälle minevikudetailide, olgugi et konstrueeritud, abil tõestada ja kaasaja inimestele eeskujuks tõsta, kuna ajast, mil Rooma sai maailmariigiks, olid Liviuse meelest roomlased hakanud põhivoorusi unustama ning see oligi peamiseks vabariigi allakäigu põhjuseks. Kirjeldatud lähenemist pooldas tugevalt eelkõige Augustus, kuna pidas end vabariigi taastajaks ning Liviuse teos toetas ideoloogiliselt tema poolt läbi viidavat kõlblusreformi. 
Livius muutus juba oma kaasajal üheks hinnatumaks antiikajaloolaseks. Cicero meelest pidi ajalooline jutustus olema “ilmekalt kunstipärane ning pakkuma õpetlikke eeskujusid” ning Livius järgib Cicero tähelepanekuid hoolikalt. Huvitavus ja värvikus olid tal esiplaanil. Ohtrad fantastilised 

jutustused erinevatest kangelastest, imedest ja sündmustest olid esitatud dramaatiliselt ning võtsid kujukalt kokku “tunnustustvääriva” mineviku. Kirjeldus eraldi ei oma Liviusel erilist tähtsust. Tähelepanu on suunatud eelkõige inimeste tegude, milles tuleb esile nende kõlbelised omadused ja hingeliigutused, kujutamisele. Eriti hästi tulevad tegelaste prioriteedid esile nende monumentaalsetes kõnedes.  Need aitavad selgitada poliitilisi olukordi ning samuti on tegelase iseloomustuse laialuilaotatud kirjelduseks. Sellised stseenid hõlmasid koguteoses märksa rohkem ruumi kui asjalikud andmed kehtivatest sotsiaalsetest normidest ja poliitilisest korrast. Livius ei pretendeerigi kroonikuks, oluline on atmosfäär ja suured tunded, mitte faktuaalne andmestik. Ja siit on ka kergesti leitav populaarsuse põhjus. Igaüks leidis omale sobiva ideoloogia mineviku mõtestamiseks. Lihtinimesed nautisid küllap teost kui  heroilist jutustust, kus omasuguste seast võrsunud kangelaste näol leiti ideaal ja samastumisvõimalus; poliitikud aga vast tõestust oma riigi ajaloolise väljavalituse küsimusele ning julgustust suurteks tulevikutegudeks. Roomlased said tänuväärse võimaluse formuleerida oma identiteet nii rahvuse kui isiksusena. Ja see identiteet oli muidugi mõista niivõrd ülev ja väärtuslik, et pärast Liviust ei juletud Rooma ajalugu ladina keeles uuesti kirjutada ning selle asemel piirduti tema töö ümberkirjutamisega. 
Itaalia renessansiajast saadik leiti, et Livius on suurim rooma ajaloolane. 19. sajandil toimus pööre ning kriitiline ajalooteadus ei aktsepteerinud teda kui mitteusaldusväärset. Kuid tänapäeval on muutunud vaatenurk veelgi ning Liviuse töid tunnustatakse kõrgelt kui kirjanduslikke ja kunstilisi saavutusi. 

Kasutatud kirjandus:  * Antiigileksikon. 1985. Tallinn: Valgus.
*  Mashkin, N.A. 1962. Vana-Rooma ajalugu. Tallinn: 
    Eesti Riiklik Kirjastus.
                                         *  Kõiv, M., Mäesalu, A., Piirimäe, K., Tänava, M. 1998. Inimene, 
    ühiskond, kultuur.  Tallinn: Koolibri.
                                          *  Kleis, R. 1971. Rooma kirjanduse põhijooni. Tartu: TRÜ.
                                    * Selirand, J. 1995. Muinas- ja Vanaaeg. Tallinn: Koolibri.