Maarja Laadi
Sotsiaalteaduskond
Semiootika ja kulturoloogia I kursus

Gilgameš: akkadi versioon.

Sissejuhatuseks.
Gilgameši eepos on vanim säilinud kirjapandud lugulaul. Peategelase prototüüp valitses umbes 5000 aastat tagasi Mesopotaamias Uruki linna. Legendid Gilgamešist hakkasid levima pärast tema surma ja kui leiutati kiilkiri, pandi kirja ka lood tema vägitegudest. Eeops kirjutati kaheteistkümnele savitahvlile, koosnedes umbes kolmest tuhandest reast, millest loetavad on tuhat kaksada. 
Osa eeposest leidis väljakaevamistel Hormuzd Rassam ja George Smith 1872. aastal ka nö. "avastas", dešifreerides Briti Muuseumile saadetud tahvleid ja leidis osalise eepose. Ta läks ise väljakaevamistele Ninivesse ja leidis 384 savitahvli fragmendid, sealhulgas ka  puuduva osa Gilgameši eeposest.
Eeposest on säilinud mitu varianti erinevates keeltes, sest sumeri legendid rändasid edasi teistele rahvastele. Peale akkadi versiooni on säilinud ka hurri- ja hetiidikeelsed lood, samuti tõlgiti lood veel mitmetesse Kesk-Ida keeltesse ja assüüria keelde. Eepose ülekandmise käigus sumeri keelest teistesse keeltesse lisati sinna mitmed lood ja jutustused, mis olid alguses iseseisvad tekstid olnud.

Eepose sisu.

I tahvel.
Eepose järgi oli Gilgameš 2/3 jumal, 1/3 inimene, mis oli muistsete eeposte puhul tavaline. Kuid ometi polnud jutustuse alguses Gilgameš hea ja suuremeelne valitseja, vaid pigem rõhus rahvast. Ta oli pannud oma inimesed Urukile müüri ehitama, et linna kaitset tõhustada. Terve päev läbi vormisid meistrid savist telliseid, kandsid neid  ehitusele ja ladusid seina. Viimasel ajal oli rahvas aga nurisema hakanud, kuna tundus, et müüri ehitamine tundus igavene. Teiseks põhjuseks oli see, et kui GIlgameš nägi mõnd kena neidu, lasi ta tolle enda juurde tuua, hoolimata sellest, et nii mõnigi tütarlaps oli juba kellelegi teisele mõrsjaks määratud.
Uruki meeste kannatus katkes, sest nad ei saanud üldse rahu, kuningas oli nad tööga ära vaevanud ja võtsid nõuks jumalatele kaevata. Kui jumalad nende kaebeid kuulsid, kutsusid nad kohale taevajumal Anu, Uruki kaitsja ja ütlesid: "Su poeg on nii äge, et ei anna päeval ega ööl inimestele rahu. Ei jäta ta ühtegi neitsit puutumata!" Anu kuulas ning sõnas Arurule, inimeste loojale: "Sina oled Gilgameši looja. Sina pead talle nüüd väärilise kaaslase looma, et Gilgamešil oleks, kellega jõudu katsuda ja võistelda. Siis saavad Uruki inimesed puhata."
Aruru otsustas luua Gilgamešile väärilise vastase, mille otstarbeks võttis ta tüki savi, niisutas seda süljega ja voolis savist sangari, nimeks pani Enkidu ja pühendas ta sõjajumal Ninurtale. Enkidu oli metsik, ta keha oli karvane, juuksed pikad ning elas koos metsloomadega, kes suhtusid temasse kui omasugusesse. Sõi hirvedega rohtu, käis koos loomadega koolmekohal joomas. 
Jõe koolme lähedal elas aga kütt, kes avastas oma püünised pidevalt lõhutuna ning kord Enkidut joomas nähes mõistis ta, kes oli seda teinud. Kuid kuna võõras nägi hirmuäratav välja, siis kütt ei julgenud midagi teha. Selle asemel läks ta koju ning rääkis oma isale, mis juhtunud oli. Isa soovitas tal Gilgameši jutule minna, et Enkidust lahti saada. Kütt käiski Urukis Gilgameši jutul ning viimane andis talle kaasa rõõmupiiga (?) Šamhati. Šamhat võlus Enkidu ära ning nad veetsid kuus päeva ning ööd koos, pärast mida loomad olid hakanud Enkidut kartma, kuna temast oli inimene saanud. 
Šamhat veenis Enkidut, et nad koos Uruki linna läheks, et too Gilgamešiga võiks sõbraks saada. Enkidu jäi viimaks nõusse, naine korrastas tema välimust, et mees inimesi ära ei ehmataks ja nad asusid teele. Mõne aja möödudes jõudsid nad karjaste külla, kes pakkusid neile süüa ja juua, tänutäheks Enkidu kaitses karja ja nad jäid Šamhatiga sinna elama.

II tahvel.
Nii elasid nad tükk aega karjaste külas, kuni Enkidu kohtas ükskord Urukist pärit meest, kes kaebas, kuidas Gilgameš oma rahvast rõhub. Enkidule meenus oma kohustus Gilgamešiga võidelda ning ta asus Uruki poole teele. Uruki mehed tundsid Enkidut nähes rõõmu: "Sangar on ilmunud! Urukis hakatakse talle igavesti tänuohvreid tooma! Gilgamešile on ilmunud jumalik võistleja!"
Gilgameš pidutses pulmatoas, pidades pulmi jumalanna Ištariga, pidu kestis mitu päeva. Enkidu kuulis inimestelt, et Gilgameš on jälle teel  pulmatuppa ning ta läks ja jäi keset tänaval, tõkestas Gilgamešil tee ja tahtis kuningaga rammu katsuda. Nad läksid kokku kui härjad ja taplus oli hirmus, kuid kumbki ei saanud teisest jagu. Viimaks mehed rahunesid ja lõpetasid võitlemise. Enkidu nõudis Gilgamešilt aru, miks too oma rahvast nii kohtleb ning tegi etteheiteid. Gilgameš kuulas, kuid polnud vihane, vaid rõõmustas, sest oli unes näinud, et leiab endale sõbra, kes on sama tugev kui tema. 

III, IV ja V tahvel.
Gilgamešile tuli mõte minna seedrimetsaga kaetud Liibanoni mägedesse, et puud maha raiuda. Ainukeseks probleemiks oli metsas elav valvur, Humbaba, kelle kohta räägiti, et "ta mürin on uputus, leek on ta suu, surm on ta hingus". Enkidu kartis seetõttu minna, kuid tema sõber veenis ta ümber. 
Lõpuks jõudsid nad mäe jalamile ning Enkidu hakkas puid raiuma. Humbaba kuulis kirvehoopide kõlinat ning sai maruvihaseks. Taevajumal Šamaš, kes oli mehi terve tuleku ajal kaitsnud, julgustas neid, öeldes: "Minge tema juurde, ärge peljake teda!" Seega läksid kangelased edasi ja lõpuks nägidki puude all Hambabat. Kui ta karjus, siis maa värises, tema suust paiskusid leegid. Aga Šamaš saatis tema vastu vägevad tuuled ning Humbaba ei suutnud ühtki sammu teha, ei edasi ega tagasi. Humbaba andis alla ja lubas Gilgameši orjaks hakata, kuid Enkidu hoiatas Gilgameši ning nad tapsid Humbaba, püüdsid kinni ja rebisid puruks tema seitse kiirt, torkasid tema maharaiutud pea teiba otsa ja asusid koduteele. 

VI tahvel.
Kui nad tagasi Urukisse jõudsid, märkas Gilgameši Ištar, kes hakkas teda ahvatlema. Gilgameš kuulas Ištari kõnet, kuid ei lasknud end sellest petta. Kuningas vastas jumalannale, et võib teda kummardada, kuid naiseks ei võta iial, kuna teadis liigagi hästi, mis Ištari eelmistest kallimatest oli saanud ega kartnud seda ka jumalannale meelde tuletada. 
Ištar sai Gilgameši jutu peale maruvihaseks ja läks oma vanematele kaebama ning kurtis Gilgameši ülbust:" Ta teotas mind, luges üles kõik mu patud ja pahateod!" Tema isa, taevajumal Anu, päris: "Kas sa mitte ei solvanud kuningas Gilgamešši, et ta kõik sinu patud ja pahateod ette luges?" Ištar aga ei vastanud pärimistele, vaid palus ja ähvardas: "Isa, tee mulle härg, mis tapaks Gilgameši! Ta peab ülekohtu eest maksma! Kui sa mulle härga ei anna, avan allmaailma väravad, toon surnud välja, et nad elavad õgiksid, - siis jääb elavaid vähem kui surnuid." Taevajumal vastas: "Kui ma sinu soovi järgi härja teen, siis tuleb Urukis seitse kehva aastat. Viljapeade asemel kasvavad kõlkad, sina ise pead inimeste jaoks teri korjama, loomadele rohtu kasvatama." Ištar nõustus: "Terad kogun, rohtu kasvatan - tulgu pealegi Urukis seitse aastaid kõlkaid! Ainult tee mulle härg!"
Kui taevajumal kuulis oma tütre vastust, täitis ta Ištari soovi ja lõi taevase härja. Viimane ajas härja kohe Urukisse, kus too jõi jõe tühjaks ning hukutas oma hingusega kolmsada meest. Siis hingas härg Enkidu peale, nii et too vajus kössi, kuid hüppas kohe üles ja haaras härjal sarvist. Härg purskas ila Enkidule vastu silmi ning virutas talle sabatüvega. Enkidu kutsus Gilgameši appi, ajas härja sõbrale ette, Uruki kuningas aga lõi oma pussi härjale sarvede vahele. Taevane veis langes surnult maha, sõbrad kiskusid tal südame seest ning viisid Šamašile.
Ištar nägi linnamüürilt kõike pealt, needis Gilgameši ja Enkidut ning kutsus oma preestrinnad ja templipiigad ning hakkas nendega koos itkema. Gilgameš aga kutsus kokku linna meistrid ning näitas neile härja sarvi, mille nood ära töötlesid. Hiljem riputas ta sarved oma magamistoa seinale, et võidumärk alati silme ees püsiks. Õhtul korraldas ta lossis uhke peo, kui magama heideti, siis nägi Enkidu tähendusrikast und. 

VII tahvel.
Hommikul ärgates jutustas ta Gilgamešile oma unenäost: "Ma nägin, et jumalad istusid koos, pidasid nõu. Taevajumal Anu küsis õhtujumal Ellililt: "Miks Enkidu ja Gilgameš tapsid Humbaba ja taevase härja? See, kes mägedest seedreid röövis, peab surema!" Ellil aga vastas: "Surgu Enkidu, Gilgameš ei tohi surra." Päikesejumal Šamaš ütles Ellilile: " Härg ja Humbaba tapeti sinu käsul. Kas peab siis Enkidu süütult surema? Ta ju täitis sinu käsku." Ellil vihastas Šamaši peale, heitis talle ette: "Sina kaitsed neid, sest käid nendega iga päev kaasas!" Selline oli minu uni, mis jumalad saatsid." 
Gilgameš puhkes nutma ning lubas jumalaid paluda ning neile kullast kujud teha, kui nad vaid Enkidu ellu jätavad. Šamaš, kes kuulis Gilgameši tõotust, vastas: "Gilgameš, ära raiska oma kulda jumalakujude peale! Jumalad ei muuda oma otsust, ei võta öeldud sõna tagasi. Inimsaatus möödub, inimestest ei jää maailma midagi järele." Enkidu puhkes seda kuuldes nutma  ning ütles päikesejumalale: "Šamaš, sa saatsid mulle endeune. Sinu ettekuulutus läheb täide, kuid ära jäta minu eest kätte maksmata!" 
Enkidu hakkas vihaselt needusi lausuma: "Šamaš, määra kütile saatus: kadugu tal saak, nõrkegu ta käed, mingu loomad tema eest ära, jäägu ta südamesoov täitumata!" Talle meenus ka Šamhat, kes oli temast inimese teinud ning ta sajatas, et too hüljataks, pilgataks, üksi jäetaks, ühiskonnast välja tõugataks. 
Šamaš hõikas seepeale taevast Enkidule: "Miks sa Šamhati nead? Tema andis sulle muude asjade seas ka heaks kaaslaseks Gilgameši." 
Ja Šamaš käskis: "Nüüd paneb sõber ja vend Gilgameš su suurde sängi, maa rüppe. Maa valdjad suudlevad su jalgu. Gilgameš käsib Uruki rahval sind itkeda, naised peavad leinatalitust. Gilgameš ise paneb pärast sinu surma selga räbalad, heidab lõvinaha õlgadele ja läheb rohtlasse." 
Sellist juttu kuuldes Enkidu rahunes ning ta võttis Šamhatile peale pandud needuse tagasi, andis talle andeks ning õnnistas teda.
Gilgameš viis Enkidu asemele ning öösel nägi Enkidu jällegi endeund, kuidas surm talle järele tuleb ning kuidas ta allmaailma satub. Ta lamas haigevoodis kaksteist päeva ning siis suri.

VIII, IX ja X tahvel.
Gilgameš ei suutnud oma sõbra surmaga leppida  ning voodi veerel istudes nuttis teda taga. Enkidu lamas elutuna asemel. Kuningas kattis lahkunu näo kinni, ise ahastuses, rebis juukseid ja kiskus riided katki. Ta käskis meistritel Enkidust uhke kuju teha ning Uruki rahval itkeda, pani naised leinatalitust pidama, ise aga tõmbas lõvinaha õlgadele ja tõotas joosta rohtlasse, nagu Šamaš oli käskinud. 
Enkidu surm tuletas Gilgamešile meelde tema enda surelikkust, millega ta leppida ei tahtnud ja pöördus sellepärast jumalate poole. Ta voolis savist kuju, tõi suure elammakumi puust laua, täitis sardikivist anuma meega ja lasuriitanuma õliga, ehtis kuju ja viis Šamašile.  Jumalad tulid Gilgameši ohvrit vastu võtma ning Ellil vastas Gilgamešile: "Inimeste saatus on igiajast peale kindlaks määratud. Ainult sina tahad seda, mida veel eales pole juhtunud." Šamaš jäi Gilgameši kaebeid kuuldes kurvaks ja ilmutas end sangarile, öeldes: "Kuhu sa püüdled? Elu, mida otsid, sina ei leia!" Gilgameš vastas: "Olen maailmas ringi hulkunud, ei ole maa peal rahu leidnud. Olen kõik need aastad maha maganud, nüüd tahan näha päikest. Koolnu ei näe kunagi päikese sära!" Neid sõnu öeldes haaras ta maast lõvinaha ja jooksis rohtlasse. 
Gilgameš hulkus rohtlas, mõtles Enkidule ning tusk hakkas teda vaevama, ta pelgas surma ja põgenes.Viimaks võttis ta nõuks rännata Utnapišti valdusesse, et elu ja surma kohta selgust saada. Utnapišti, Šurippaki linna kuningas, oli üle elanud veeuputuse ja saanud jumalatelt kingituseks surematuse. 
Gilgameš eksles kaua rohtlas, kuni kuulis lõpuks Mašu mägedest, mis küündisid taevavõlvini, kandsid taevalaotust oma õlgadel ning valvasid päikese igapäevast tõusu ja loojangut. Mägede väravat valvasid inimskorpionid, kelle pilk oli surmav ja kiirgus põrmustav, nad kaitsesid päikest päevatõusu ja loojangu ajal. Kui Gilgameš inimskorpione nägi, haaras teda tohutu hirm. Ometi võttis ta jugluse kokku ning hakkas valvurite poole minema. Inimskorpionid lasid Gilgamešil edasi minna tema jumaliku päritolu pärast. Nii astus ta koopsuust sisse, ümberringi valitses pilkane pimedus. Käinud ära umbes üksteist tandrit, jõudis Gilgameš õnnelikult maa - alusest käigust läbi ja sattus kummalisse aeda, kus kasvasid kivist puud, mis kandsid kivist vilja, okaspõõsastel olid kivist okkad. 
Uruki kuningas kõndis edasi ning jõudis Põhjatu mere juurde, mille ääres elas jumalik kõrtsiemand Siduri, kes jumalaid õllega kostitas. Gilgamešši nähes pani ta algul ukse lukku, millepeale too ähvardas ukse maha murda ning teatas, et on Gilgameš, kangelane ja Uruki kuningas. E
mand ei tahtnud teda uskuda ning päris, et kui võõras on tõesti Gilgameš, siis miks käib ta  kurva ning kahvatuna ringi. 
Gilgameš kaebas emandale: "Miks ei peaks mul pea norgu vajuma, süda kurbust tundma, miks ei peaks ma terendust otsides rohtlas jooksma? Mu noorem veli Enkidu, mägieeslite kütt, kõrbemaa panter, kellega koos tapsime seedrimetsa valvuri Humbaba, lõime maha taevase härja, on surnud. Nutan teda taga ja ekslen rohtlas, sõbra saatus lasub minu peal. Kuidas ma saan rahule jääda, kui mu armas sõber on mullaks muutunud? Pean ehk minagi maha heitma, et ei iialgi enam tõusta?" 
Siduri sõnas, et Gilgameš ei tohiks kurvastada, vaid elu nautida, ükskõik, kui vähe või palju seda talle ka antud on. 
Gilgameš aga nõudis: "Emand, näita mulle teed Utnapišti juurde! Õpeta, kuidas seda teed ära tunda! Kui on võimalik, sõidan meritsi, kui mitte, siis jooksen rohtla kaudu." 
Kõrtsiemand Siduri seletas sangarile: "Siin pole kunagi ülesõitu olnud. Aegade algusest pole keegi siit üle mere pääsenud. Ainut sangar Šamaš läheb meritsi, peale tema ei suuda seda keegi. Ülesõit on raske, kui merest saadki üle, siis surma veed on ikkagi tõkkeks ees. Saar, kus elab Utnapišti, on surma vetest ümbritsetud. Mis sa seal peale hakkad? Aga on olemas Uršanabi, Utnapiši laevnik, temal on kivist ohutised. Otsi ta üles, ta püüab metsas madu. Võlumadu on meresõitjate kaitsja, mao ja ohutiste kaitse all õnnestub sul saarele pääseda. Kui võimalik, sõida Uršanabiga üle, kui ta sind kaasa ei võta, pead tagasi pöörduma." 
Kõrtsiemanda juttu kuulates haaras Gilgameš sõjakirve ja tõmbas mõõga vöölt, tormas metsa, lõhkus kivist ohutised ja kägistas võlumao ära. Siis rahunes ta maha ning hakkas Uršanabit otsima. 
Ta leidis paadimehe mere äärest ja palus tal näidata teed Utnapišti juurde. Uršanabi tõreles Gilgamešiga ohutiste lõhkumise ja mao tapmise pärast ning saatis ta metsa, ritvu raiuma. 
Ritvu oli vaja sada kakskümmend, need tuli ära tõrvata ja neist labad teha. Gilgameš tegi, nagu kästud ning viis need laevnikule. Siis astusid nad paati, tõstsid ridvad paadi põhja ja lükkasid paadi kaldast lahti.
Uršanabi õpetas: "Gilgameš, võta nüüd ritv ja tõuka sellega. Aga iga ridvaga tohid sa vaid ühe korra tõugata, sest ritv imeb endasse sruma vett. Surmavesi ei tohi su kätt puudutada. Võta teine ritv, kolmas, neljas ritv, võta viies, kuues ja seitsmes, võta kaheksas, üheksas ja kümnes, üheteistkümnes ja kaheteistkümnes!" Gilgameš tegi nii, nagu paadimees õpetas ning nii jõudsid nad Utnapišti saareni.

XI tahvel.
Utnapišti nägi paati lähenemas ning imestas, miks on ohutised lõhutud ja miks ei sõida seal sees lodja isand. 
Kui Gilgameš maabus, palus ta Utnapištil avaldada igavese elu saladus ega hoolnud viimase manitsustest, vaid vastas hoopis: "Ma vaatan sind, ja näen, et sa pole minust suurem, vaid minusugune. Mu süda ei karda sinuga võidelda, aga mu käsi ei tõuse sinu vastu. Kõnele, kuidas sa veeuputuse ajal ellu  jäid, jumalate hulka sattusid ja surematuse ära teenisid!" Ning Utnapišti asuski rääkima.

Utnapišti jutustus.
Jumalad tulid kokku ning otsustasid maa ära uputada ja kõik inimesed hävitada. Tarkusejumal Ea andis koos teistega tõotuse, et ei räägi otsusest mitte ühelegi inimesele. Ometi hakkas tal neist kahju, aga lubadust murda ei tahtnud. Nõnda rääkis ta inimeste saatusest pilliroost onnile (mis polnud keelatud): "Kuula, onnike! Šurippaklane, Ubar-Tutu poeg, lammuta oma maja ja ehita laev. Ära hooli rikkusest, vaid hoolitse elu eest. Igast elavast võta seeme oma laevale. Laev, mille sa ehitad, olgu nelinurkne, niisama pikk kui lai. Laeva katust varjaku katus nagu maailmamerdki." Utnapišti sai aru, mida Ea öelda tahtis ja vastas, et teeb nagu tarkusejumal käskis, kuid tal tekkis küsimus, kuidas ta seletab oma teguviisi rahvale. 
Et saladus Utnapištil teada oli, pöördus Ea otse tema poole: "Ütle neile nõnda: ma tean, et Ellil mind, Šurippaki kuningat, ei salli. Ma ei taha kauem teie linnas elada, astun ta valdustest välja, lähen valdja Ea juurde Ookeani äärde. Aga teile saadab Ellil rohkesti vihma, õpite kalade varjupaiku tundma. Maa peale tuleb küllus, saate rikkaliku saagi. Hommikuvihm saadab teile läätsi ja õhtune nisu." 
Nii hakkaski Utnapišti kohe järgmisel hommikul laeva ehitama ning viie päeva pärast oli laevakere valmis. Ta laadis laevale kõik, mis tal oli - kogu oma hõbeda ja kulla, perekonna, suguvõsa, meistrid, loomad ja rohtla lojused. Šamaš määras uputuse aja ning teavitas ka Šurippaki kuningat. Ta läks laevale ning tõrvas uksed kinni. 
Algas veeuputus, esimesel päeval möllas lõunatorm, uputas mägesid ja langes rahva kaela nagu sõda. Inimesed ei näinud üksteist, jumalad taevas ei näinud inimesi. Jumalad ehmusid uputusest ja pagesid Anu taevasse, mis kõrgus madalamate taevaste kohal ning lömitasid kui kössis koerad Anu palee seinte ääres. 
Tuul puhus kuus päeva ja seitse ööd, maru uputas veega maad. Kui seitsmes päev kätte jõudis, lõetasid maru a uputus möllamise. Meri rahunes, orkaan vaibus, uputus lõppes.
Kui Utnapišti laeva õhuaugud lahti tegi, nägi ta, et meri oli rahulik, tuul vaikinud, kuid kõik inimesed olid saviks muutunud. Ta hakkas maad otsima, kaheteistkümne tandri tagant paistis saar ning Nitsiri saare juures jäi laev seisma, mägi hoidis laeva seitse päeva kinni. Siis lasi Utnapišti tuvi lahti, maad otsima, kuid lind pöördus tagasi. Kui Šurippaki kuningas lasi varese välja, siis see märkas alanevat vett ega tulnudki tagasi. Seda nähes viis ta oma rahva laevast välja ja tõi ohvri kõigi nelja ilmakaare poole. Jumalad tundsid head lõhna ning kogunesid ohvri ümber. Ent siis aga saabus ka viimaks Ellil, kes oli uputuse korraldanud ning läks marru, kuid Ea rahustas ta tarkade sõnadega. Ellil läks laeva, võttis ja viis Utnapišti ja ta naise käekõrval välja ning pani nad põlvili. Siis seisis nende vahele, puudutas nende laupu ja õnnistas neid, andis neile igavese elu.

Utnapišti õpetas Gilgamešši, et kui ta tahab surmast võitu saada, siis peab ta olema kuus päeva ja ööd ilma magamata. Gilgameš kavatses sõna kuulata, kuid niipea, kui ta maha istus, jäi ta magama. Seitse päeva lasi Utnapišti tal magada, siis äratas üles ja käskis tagasi pöörduda. Kui Uršanabi ja Gilgameš olid juba paati astunud, siis Utnapišti sõnas: "Gilgameš, sa oled rännanud, väsinud ja vaeva näinud! Mis sulle anda, et sa koju tagasi jõuaksid? Ütlen sulle salasõna, usaldan õiesaladuse. merepõhjas on õis nagu okaspõõsas, okkad torgivad kätt nagu roosil. Kui hangid selle õie, jääd igavesti nooreks."
Gilgameš juhtis paadi ridvaga kaldale, läks ning tõstis niisutuskaevult kaane ja sukeldus kanali kaudu ookeani põhja. Rasked kivid, mis ta oli jalgade külge sidunud, kiskusid teda sügavusse. Ta haaras õie ja tundis kuidas okkad torgivad tema kätt. Siis lõikas ta köied läbi, et kividest lahti saada ning meri kandis ta kaldale. Gilgameš rääkis Uršanabile, et korjatud lill on võluõis ning kuidas ta kavatseb seda oma rahval proovida, et näha, kas õis ikka mõjub. Kui vana inimene saab nooreks, siis sööb seda Gilgameški. 
Kord, kui nad kuskil randusid, nägi Gilgameš tiiki, katsus jahedat vett ja sukeldus. Aga madu oma urus tundis õie lõhna, ronis välja, tassis õie oma urgu ning ajas kohe naha maha. Gilgameš istus ja nuttis ning kurtis: "Kelle jaoks mu käed vaeva nägid? Kelle jaoks voolab mu südames veri? Iseendale ei teinud ma head, vaid hoopis maole! Kahekümne tandri taga kõigutab nüüd sügavik õit! Kui kaevu kaane avasin, leidsin ende, mis mulle määratud: mingu ma ise ära!"
Nad liikusid jälle edasi, kuin jõudsid viimaks tagasi kaitstud Urukisse. Gilgameš nägi eemalt paistmas vägevat müüri ja templite hiilgavaid torne. Ta mõistis, et see on kõik, mis pärast surma temast järele jääb...

XII tahvel.
(veel üks lugu Enkidu surmast, mis läheb vastuollu eelpool toodud versiooniga.)
Kui taevas eraldus maast, kui inimesed said endale nime ning kui jumalad jagasid ära oma valdused, oli maailmas vaid üks puu. Selleks oli palju, mis istutati Eufrati kaldale. Ištar pani selle hiljem Urukisse kasvama, et hiljem puust tool ja säng teha. aga puusse asusid elama koletised - lõvipeaga kotkas (greif?) ja deemon Lilit. Ištar palus Gilgamešilt abi ning kui viimane koletistest lahti sai, tegi ta Ištarile voodi ja sängi, endale aga trummi koos pulkadega.
Trummiga kutsus Gilgameš Uruki mehi tööle, aga naistele ei meeldinud, et nende abikaasad pidid alalõpmata töötama ningnende palvel kukkus trumm allmaailma. Gilgameš kurvastas väga ja Enkidu otsustas sõpra rõõmustada. Gilgameš seletas Enkidule, kuidas allmaailmas käituda, kuid too tegi kõike just vastupidi ning deemonid ja jumalad võtsid ta kinni.
Gilgameš itkes Enkidut taga ning läks nii Ellili kui ka Sini templisse, et nood teda aitaksid. Kuid alles Ea kuulas ta ära ja ütles maa-alusele valvurile Irkallale: "Irkalla, vapper mees, kuula mind! kui sa teeksid maa sisse augu, võiks Enkidu hing maast tõusta ja oma vennale maa seaduse öelda." Irkalla tegigi maa sisse augu, Enkidu hing tuli tuulena august välja Gilgameši juurde ning nad hakkasid omavahel rääkima.
Gilgameš küsis: "Ütle, mu sõber, mulle maa seadust, mida nägid!" Enkidu tõrkus algul, kuid viimaks pajatas pikalt, et inimesed ka ülal teaksid maa seadusest kinni pidada.

Kasutatud kirjandus:
1) Ceram, C.W.,  "Jumalad, hauakambrid, õpetlased", Tallinn, 1961.
2) Kabur, B., "Gilgameš", Tallinn, 1987.