Agnes Ridassaare

Publius Vergilius Maro

Publius Vergilius Maro sündis 15. oktoobril aastal 70  e.m.a. Põhja-Itaalias Mantua (tänase Mantova) läheduses alamkihist pärineva maaomaniku pojana. Alghariduse sai Vergilius naaberlinnas Cremonas, seejärel Mediolanumis (tänases Milanos), misjärel asus  ta edasi Rooma, et täiendada ennast kõnekunsti ja filosoofia alal. Ta valmistas ennast küll ette advokaadikarjääriks, kuid selgus, et paraku jäi tal kõnemehele tarvilikust andest vajaka. Tema kõnelemisviisi kirjeldati kui pikaldast ja ligilähedast harimatu inimese kõnepruugile. Peagi pöördus Vergilius oma kodupaika tagasi ning asus isakodus tegelema põllumajanduse ning ka kirjandusliku tegevusega. 
Varsti oli Vergilius oma kodukohast taas lahkuma sunnitud ning ta asus Rooma, kus tal tänu oma soosijate rikkalikele annetustele sai võimalikuks majanduslik heaolu. Edaspidi elaski ta osaliselt Roomas ning osaliselt ka Lõuna-Itaalias Neapolises (tänases Napolis).

Võib täheldada, et Vergilius oli oma noorusaastatel kahest ideelisest suunast mõjutatud. Ühelt poolt oli ta huvitatud neoteerilisest luulest üritades läheneda Catulluse stiilile, isegi tsiteerides ning muutes viimase luuletusi. Tema koostatud lüüriliste luuletuste hulgas võime leida lüürilisi tunneteavaldusi, mõtisklusi, pilklikke luuletusi ning ka teravaid kallaletunge üksikutele isikutele. Vergiliuse noorepõlve luuletused avaldati alles peale tema surma kogus nimega Catalepton („Pisiasjad”), arvatavasti osad luuletused sellest kogust ei kuulu üldse temale.
Teisalt avaldas Vergiliusele tugevat mõju tollal populaarne olnud epikuurlaste koolkond, just see andiski Vergiliusele tõuke loobuda retoorikast ning ta oleks valmis olnud ka luulest loobuma, et „vabastada elu kõigist teda koormavaist muredest”. Epikuurliku õpetuse järgimine jättis Vergiliuse edaspidisele loominugle sügava jälje.

Bucolica
Vergiliuse esimeseks tähtsamaks teoseks tuleks pidada  tema umbes aastatel 42 – 39 sündinud luuleteost Bucolica („Karjaselaulud”). Juba pealkiri annab aimdust sellest, et Vergilius reprodutseerib Theokritose karjaseidüllide žanri. Kui Theokritos tekitas autori ja teose tegelaste vahele distantsi, kujutades karjaseid irooniaga ning rõhutades tegelaste primitiivsust, siis Vergiliuse puhul see distants puudub. Et Bucolica on koostatud kodusõja ajal, siis  on tegu justkui põgenemisega looduse ja armastuse keskele. 
Ekloogides kirjeldatud karjased anduvad armastusele ja poeesiale, tegu on haritud ja andekate inimestega, kes on informeeritud rooma kirjanduselust, veedavad aega vestluse või lauluga, kõnnivad metsades ning võistlevad vahetevahel improviseerimisoskuses. Vergiliuse ekloogides kirjeldatud maailm on vaba rikkuse- ja võimutaotlustest ning ka igasugustest kodanikukohustustest. Karjaseid kirjeldatakse kui Octavianuse ustavaid pooldajaid, kelle näol on tegu üleminekuga poliseaegselt inimeselt impeeriumiaegsele inimesele. Eriti siinkohal on näha, et autori ja tegelaste arusaamade vahel distants peaaegu puudub. .Karjaste elu-olu jms. on edasi antud hoopis teises võtmes kui Theokritose puhul. Vergiliuse poolt edasi antud situatsioonid on kohati vasturääkivad ning poolikud, ka geograafilised määratlused on üsnagi ebareaalsed. Vergilius näib esikohale seadvat bukoolilise laulu emotsionaal-pateetilist külge ja sisemise elamuse intensiivsust. 
Vergilius presenteerib ennast kui tüüpilist õpetatud poeeti, kasutades võimalikult suures ulatuses ka oma eelkäijate poolt kirjutatud luulematerjali. Vergilius kasutab ka ohtralt kontaminatsiooni. Võiks väita, et osade ekloogide puhul  (nt. II ja III ekloog) on tegu justkui mosaiigiga Theokritose ja teiste hellenistlike autorite luuleteoste katkenditest.. 
Vergilius kirjeldab väga põhjalikult loodust  ning selle ilu, seega looduse tundeline tajumine peaks tegelaste tähelepanu eluraskustelt mujale juhtima. Ekloogide põhiteemaks on siiski armunud karjase hingepiinad ja südamepuistamine. Kirjeldatakse nii õnnelikku kui ka õnnetut vastamata jäänud armastust. Kui Theokritos esitas armupiinu iroonilises võtmes, siis Vergilius teeb seda siiralt ja paatoslikult andes edasi keerukaid tunnete üleminekuid ja armutunnete avaldusi. Tavaliselt kirjeldused õnnelikust ja õnnetust armastusest on esitatud vaheldumisi.
Sõber Varusele pühendatud VI ekloogil on biograafiline tagapõhi. Nimelt konfiskeeriti Vergiliuselt Octavianuse sõdurite poolt  41. aasta paiku tema maamõis, mille ta aga siiski tänu ome mõjukatele sõpradele kirjandusringkondadest s.h. Varus tagasi sai 
Eriti kuulsaks peetakse aga IV ekloogi, mis on pühendatud Vergiliuse soosijale Asinius Polliole. Vergilius kuulutab nimetatud ekloogis poisslapse sündi, kes toob maa peale tagasi kuldse ajastu, arvatakse, et ekloog oli pühendatud Pollio vastsündinud pojale. Samas on sellele ekloogile omistatud ka kristlikku tõlgendust.
Bucolica tähtsus maailmakirjandusele seisneb selles, et Vergilius lõi sellega n.ö. uut tüüpi lüürika, eriti vormilises mõttes. Vana-rooma poeesia pikad ning keerukad perioodid said asendatud lühikeste ja selgelt liigendatud lausetega. Tänu Bucolica’le saavutas Vergilius suurema tunnustatuse.

Georgica
Tänu Bucolica’le sai Vergilius Maecenase ja Octavianuse soosingu osaliseks, seega ongi tema järgmine teos, 29. aastal e.m.a. avaldatud Georgica nimetatud isikutele pühendatud. Georgica’s on viiteid nii kreeka kui ka rooma kirjandusele ja samas ka kaasaja sündmustele. Poeemi eesmärgiks on näidata põllumehetöö tähtsust ja kõlbelist väärtust ning ülistada põllumajanduslikku tegevust, samas ka kirjeldada põllutööd kui sellist ning loomade ja taimede elu, seega pole tegu mitte pelgalt käsiraamatuga. 
I raamat – loendatakse erinevaid muldasid ning nende omadusi ning harimisviise, kirjeldatakse seemnete külvieelset ettevalmistust.
II raamat – kirjeldatakse puude, eriti viinapuuliikide pookimist
III raamat – loomakasvatus, hobuste taltsutamine, härgade ning vasikate kohtlemine
IV raamat – kirjeldatakse mesilaste eluviise ja nende hooldamist
Vergiliuse poeem on otseselt seotud Hesiodose Tööde ja Päevade’ga, nende erinevus seisneb aga selles, et kui Hesiodos kujutas talupoja karmi elu ja tööd üsnagi realistlikult, siis Vergilius teeb seda pigem idealistlikus laadis. 
Lisaks eelpoolkirjeldatule sisaldab teos ka hulga kõrvalepõiked erinevatele teemadele. Näiteks kiidukõne Itaaliale, kus kodumaad ning selle loodust ja rikkusi võrreldakse Idamaadega. Palju ülistatakse ka Octavianust.
Poeemi kompositsioon on esitatud kui valguse ja varju vaheldumine – süngele sündmusele järgneb rõõmus jne.

Aeneis

Vergiliuse kõige tähtsamaks teoseks peetakse eepilist poeemi Aeneis, mis oli aastal 19 e.m.a. küll mustandina valmis, kuid siis autor suri. Vergilius soovis, et teos põletataks ning ta keelas seda avaldada, kuid  tema sõbrad seda loomulikult ei teinud, Augustuse soovil avaldati teos täpselt sellisel kujul nagu ta autorist oli maha jäänud, seega on seal kohati poolikuid värsse ja mõningaid muid puudusi. Algselt oli Vergilius koostanud teose proosas, jaganud selle 12 raamatuks ning asunud seda alles siis värsistama. Võrreldes Homerose teostega on Vergiliuse stiil lüürilis-dramaatiline, mille eesmärgiks on lugejat erutada ja vapustada. Lisaks on mütoloogilises poeemis tähtsal kohal tulevikku ennustav ajalooline perspektiiv.
Poeemi peategelaseks on Aeneas – kuningas Anchisese ning jumalanna Venuse poeg, troojalaste juht. Kompositsiooniliselt jaguneb teos kahte ossa: esimeses kuues räägitakse Aenease rännakutest ning järgmises kuues võitlusi Itaalias kohalike hõimudega. Väliselt võib Aeneis’t  pidada üsnagi sarnaseks Homerose Ilias’e ja Odüsseia’ga, samas tuleks teost siiski käsitleda kui suure kunstiväärtusega iseseisvat tervikut. 
Esimene laul: Aeneas jõuab pärast seitsmeaastast eksirännakut oma laevadega Itaalia lähedale, kuid jumalad saadavad tormi ning laevad paisatakse laiali. Olümposel ennustatakse Aenease tulevikku ning Rooma riigi edasist suurust ja vägevust. Järgnevalt jõuab Aeneas Põhja-Aafrika randa ning tema ja ta kaaslased võetakse lahkelt vastu kuningatar Dido poolt Kartaago linnas.
Teine ja kolmas laul: Aeneas jutustab kuningatari soovil oma kurvast saatusest ning pikkadest rännakutest. Järgneb jutustus Trooja sõjast ja puuhobusest ning lahingust, kus langesid kuulsad Trooja kangelased. Kirjeldatakse üsnagi mustades värvides troojalaste kannatusi ning selle eesmärgiks on võtta kreeklastelt aupaiste seoses nende võiduga. Aenease eksirännakud viisid teda Traakiasse, Delosele, Kreetasse ning muudesse paikadesse. Sitsiilias suri ta isa ning Itaalia lähedal sattuski ta juba eelpoolnimetatud tormi kätte.
Neljas laul: väidetavalt on tegu poeemi kõige mõjuvama ja poeetilisema osaga, kuna neid motiive on ka uuema aja kirjanduses kasutatud. Dido armub Aeneasse, kuid ta on seotud oma surnud mehele antud truudusetõotusega. Sellest hoolimata tekkivad nende vahel vastastikused tunded. Aeneas on siiski sunnitud lahkuma Itaaliasse ning kui laevad on merele läinud, heidab Dido tuleriidale torgates end läbi mõõgaga, mille Aeneas talle kinkis, ise samal ajal Aenase saatust needes.
Viies laul: Saabutakse Sitsiiliasse, kus toimuvad mängud Anchisese mälestuseks. Trooja naised, kes on tüdinud pikkadest rännakutest, süütavad laevad põlema, kuid õnneks saadab Jupiter vihma ja nii asutakse taas teele Itaalia poole.
Kuues laul: Aeneas jõuab Itaaliasse ning kohtub Cumae linna ennustaja Sibyllaga, kellega ta allilma külastab. Teel kohtutakse mitmete koletistega ning nähakse allilmas toimuvat, lõpuks jõutakse Elüüsiumi, kus Aeneas kohtub oma isaga. Allilmas nähakse ka tulevaste järglaste hingi valmistumas maapeale tõusmiseks ning Anchises lausub tähendusrikkad sõnad: harrastagu teised (s.o. kreeklased) kunsti ja teadust, sina aga, roomlane, valitse rahvaste üle! 
Aeneise teises pooles on peategelane maa peale tagasi pöördunud ja tuleb juttu sõdadest Itaalias. Nimetatakse erinevaid väejuhte sealhulgas näiteks kangelanna Camillat. Kõigi hõimude eesotsas on aga rutulite juht Turnus, kelle pruudiks on kuningas Latinuse tütar Lavinia, kes aga jumalate poolt on määratud Aenease naiseks saama. Toimuvad mitmed verised võitlused, kuni lõpuks teeb Turnus Aeneasele ettepaneku kahevõitluseks, mis otsustaks  kogu sõja tulemuse, et säästa hukkumast liigselt suuri rahvahulki. Jumal Juno nõuab, et troojalased seguneksid latiinidega ning võtaksid omaks nende keele ja kombed ja nii on Turnuse saatus jumalate poolt ette määratud. Toimub kahevõitlus ning Turnuse surmaga teos lõppebki.
Üsna varsti peale Vergiliuse surma hakati teda klassikuks pidama, kelle teostest õpiti rooma koolides  keelt ja stiili, ka oli ta teistele hilisematele rooma autoritele väga suureks eeskujuks.
Ka keskajal peeti Vergiliusest väga lugu, kuna Aeneis’e neljandas ekloogis kirjeldatud poisslapse sündi tõlgendatakse kui ettekuulutust Kristuse sünniks. 
Dante Alighieri kasutab Vergiliust oma Jumalikus Komöödias peategelase juhina läbi põrgu.
Ka edaspidi on Vergilius nii kirjanduses kui ka muudes valdkondades ainest ning inspiratsiooni andnud.

KASUTATUD KIRJANDUS: 
Antiigileksikon. 1985. Tallinn: Valgus.
Kleis, R. 1980. Antiikkirjanduse ajalugu. Tallinn: Valgus
Tronski, I. M. Antiikkirjanduse ajalugu. Tartu, Teaduslik kirjandus, 1949.
http://de.wikipedia.org/wiki/Publius_Vergilius_Maro